Рутенівка

{| cellspacing=5 width=100% English - Українська
 * align="left" valign="top" style="background:#efefff; padding:8px" colspan="4" width=100%|
 * align="left" valign="top" style="background:#FFFFFF; padding:8px" colspan="3" width=100%|
 * align="left" valign="top" style="background:#FFFFFF; padding:8px" colspan="3" width=100%|

Гадаю, ні для кого це не буде секретом — кирилиця походить від греків, а саме, від грецького унціального письма, розбавленого додатковими знаками глаголиці й деякими лігатурами, але сучасна форма букв багатьох кириличних народів походить від росіян, неважливо часів Петра Першого або ж часів комунізму. Українська абетка не є виключенням цьому, ба, можна навіть сказати, українці та білоруси були першими народами, на яких російський вплив (та їхня амстердамська абетка) поширювався. Цьому не варто обурюватися чи дивуватися. Так чи йнакше, Московія була впливовою та успішною державою, що дозволяло їй впливати на народи, що до того часу не мали власної писемної традиції. Одним з таких народів, були русини.

Але уявіть собі, на хвильку, гіпотетичний світ, схожий на наш, але де русини (майбутні українці) створили власний писемний кириличний стандарт на п’ятдесят — сто років раніше за московитів (майбутніх росіян). Тепер уявіть собі, що вони змогли зберегти цей стандарт, за допомогою козацької та в майбутньому малоросійської інтелігенції та навіть надати йому друкованої форми. Це — світ Рутенівки, або ж “української абетки без гражданського шрифту”. Це — світ Кайне Цайту



Рутенівка це світобудівельна вправа та спекулятивний штучний шрифт, що ставить собі на меті розробити кириличну абетку для української мови без або ж з мінімальним впливом російської амстердамської абетки, також відомої як гражданський шрифт. У цій вправі ми переважним чином зосереджуватимемося саме на графічно-правописному питанні, лиш коротко описуючи самі події, що призвели до її утворення. Починаючи з 1600 років, ми спостерігатимемо за еволюцією цієї дивної абетки, завершуючи початком 20 століття, де наші уявні русини утворять власну державу/держави.

Хоч я гадаю, що попередні три абзаци пояснюють все досить чітко, але знаючи як українці переважним чином ставляться до подібних проєктів, варто написати попередження: рутенівка не створена аби замінити собою чинну українську абетку. Ніхто ніколи вас не змусить цим писати, я не посилатиму листи до міністерства освіти і в найкращому разі, далі цього повідомлення ви рутенівку не зустрінете (у найгіршому, його може використати якийсь журнал). Немає чого турбуватися.

Але рутенівка не може з’явитися з нічого! Перш ніж ми розпочнемо, давайте побалакаємо про історію кирилиці...

Ἱдра, або чому утворився гражданський шрифт.
Гражданський шрифт це, власне, те, з чого походить сучасна кирилка кожного народу, що нею користується. Від сербів, до евенків, вона повсюдна, навіть зараз я (та ви теж) сидячи в інтернеті користуєтеся шрифтом, розробленим Совітською Росією на основі шрифта Петра Першого. Звісно, не кожна слов’янська, не кажучи вже про инші мови користується 100% такою самою кирилкою, як Росія, але її вплив (а якщо точніше — вплив соціалізму) можна побачити неозброєним оком. А історія ґражданки не менш складніша й плутаніша за правила кирилки, багато деталей її утворення часто використовується в антимосковській пропаганді багатьох народів.

Отже, на початку 1660-1690 років, у кириличному світі домінували пів устави: та різноманітні скорописи: Кожна держава мала власні особливості рукописання, але шрифт друкарень не змінювався от вже десь зо 200, а може й більше років. На даний момент, кирилка має наступні “недоліки”:
 * Книжний та скорописні варіанти письма з кожним десятиліттям все більше та більше віддалялися одне від одного, і віддалялися вони або ж до рукописної латинки (про це трохи пізніше) або ж до грецького письма. У останньому випадку, букви починали все більше походити на тодішні грецькі, зі стилізацією під грецькі тих букв, яких грецька не мала. Це робилося не лише задля стилю, але й задля оптимізації та спрощення кириличного шрифту; умови, створені переходом від рукописного до друкованого книговидання.

Навіть якби гражданки не існувало, необхідність змін була нагальною, тож цілком вірогідно, що наступною еволюцією уставу було б повернення її до форм грецьких букв, але з використанням лише прямих та циркульних ліній.
 * Латинка, та культура західної Европи тоді була досить модною штукою, і не лише серед правобережних, полонізованих козаків, але й серед московської інтелігенції, ну чи “люду начитаного”. Ба більше, свого часу, між ними та традиційниками було багато суперечок на цю тему, допоки Петро Перший не створив гражданський шрифт як компроміс. Саме так. Гражданська абетка була кирилкою, але на західняцький лад, те, що так люблять обсмоктувати її критики.
 * Сама кирилка, будемо чесними, потребувала реформи. Церковнослов'янське дідицтво давало про себе знати: існувало від двух до п’яти букв, що позначали один і той самий звук, багато діакритики ставало не дуже потрібною, або ж взагалі давно не було потрібною та писалося суто зі звички, подекуди ще й помилково, бо втрачалося розрізнення й автоматично на заміну приходило спрощення або ж, навпаки, перемудрування. І це не кажучи вже про грецькі букви, що майже втратили свою доцільність, окрім як запису кириличних чисел та запозичень з грецької. Це робило мову дуже незручною, у порівнянні з тією ж латинкою.

І тому, Петро Перший, а після нього ще й Академія Наук на додачу, не лише утворили нові форми букв, але й стандартизували кирилку: вони відкинули більшість діакритики вкупі з усіма грецькими буквами, легітимізували певні форми написання букв Ѧ/Ꙗ (Я), Ꙋ/Ѵ (У), S/З/Ꙁ (З), Є/Э (Э), тощо.

Але, хоч росіяни це заперечуватимуть, гражданка ласкаво народом прийнята не була. І тим паче, вона не була прийнята рештою слов’янських народів, яка продовжувала писати незмінним пів уставом аж до 19-20 століть, а що, як ми знаємо, приходить в 19-20 столітті?

Правильно! Панславізм та соціалізм.

Період “примирення” з гражданкою для різних народів на диво збігається з посиленням впливу Росії/СРСР на них, коли панславісти або ж комуністи починають успішно нав’язувати власні варіанти гражданки у своїх країнах на заміну вже навіть морально застарілому пів уставу.

Ті, що встигли прийняти його у 19-тому столітті мали більше свободи, щоправда, адже саме так болгарська кирилка зберегла свої юси, а серби з македонцями отримали своє J.

Ті, до яких гражданка прийшла в 20-тому столітті вже особливо вибору не мали, не лише, бо Росія палила та розстрілювала все пов’язане з “буржуйською контрреволюцією”, але й бо мати єдину, всім зрозумілу буквицю було просто вигідніше, коли твоєю світлою мрією було становлення єдиного великого союзу дружніх республік.

Тож, підсумовуючи: хоча багато хто зараз не любить гражданку, і не просто так, вона була вимушеним компромісом у часи, коли альтернатив або не було, або ж вони не були дуже впливовими.

Але з іншого боку, не варто забувати, що гражданка також у певній мірі й нашкодила кирилці тим, що вона перервала генетичну ланку кирилки з грецькою абеткою, натомість, наблизивши її типографію до латинської. Саме тому кирилкісти сьогодні й кричать щодо необхідності реформи, адже наразі, дві типографії настільки близькі одне до одної, що перехід на латинку, на їхню думку, є лиш питанням часу.

Велика Гетьманщина, або ж початок Рутенівки
Смерть Богдана Хмельницького в 1657 році та події, що слідували опісля, в історії України загально називаються “Руїною”, під час якої відбувся не лише занепад козацької державності, але й неофіційний поділ території України на Лівий та Правий береги, наслідки чого можна відчути й досі. Але в нашому світі, Руїна хоча й відбулася, але вона не закінчилася катастрофічною поразкою Гетьманщини. Якимось невідомим чином, Гетьманщина не лише зуміла пережити, але й не впасти в залежність від будь-якої з трьох сторін. Як вона це зробила — неважливо, головне, що на початок гетьманства Івана Мазепи (1687), Гетьманщина досі незалежна та зберегла більшість своїх територій.

Звідси починається історія рутенівки.

Як ми вже казали раніше, у кириличному світі домінували пів устави та різноманітні скорописи. Гетьманщина також мала власний скоропис, який ми сьогодні кличемо Козацьким. У нашому світі, він особливо не прижився поза документами канцелярій Війська Запорозького, але в світі Рутенівки, де Військо Запорозьке стало офіційною владою, козацький скоропис починає вивчатися в школах, тим самим поступово витісняючи з вжитку застарілий пів устав.

З часом, аби полегшити процес розуміння тексту, почерки цього скоропису (Київський, Луцький, Чигиринський, тощо) починають об’єднуватися в один універсальний почерк, що для зручності ми назвемо Запорозьким. Цей почерк об’єднуватиме не лише різні писемні особливості, але й різні культури, завдяки впливу покозаченої шляхти, Київської митрополії, московсько-донських елементів, та, як це не дивно, арабського письма кримських татар.

З часом, він буде доповнюватися та вдосконалюватися, зі суто військової, Запорозьким шрифтом почнуть писати міщани та письменники, видавши їй нове ім’я: руськоє письмо, русинівка або ж рутенівка.

На момент оголошення Івана Мазепи Князем Священної Римської Імперії (1707 рік), наша рутенівка має такий вигляд, правила та може хизуватися тим, що походить від уставного скоропису кінця 15 століття, тобто, козаки та керовані ними русини тепер мають цілком офіційну, власну писемну практику, незалежну від Петра Першого, та його Амстердамської Абетки.

Розглянемо рутенівку початку 18 століття детальніше:

Як ми бачимо, на відміну від московсько-російської абетки, рутенівка ще не втратила ознаки грецької та старослов’янської абетки. Типова діакритика збережена, вкупі з позиціюванням, необхідністю ставити наголоси та грецькі букви. Збережено також типову форму кириличних букв, але на додачу до цього, певні форми змінилися під впливом поляків, а також додався третій регістр літер, поруч з великим та малим, що зветься “декорумом”.

Розберемо причину появи найнезвичніших форм:
 * Форма букви Б здебільшого походить від традиційного написання її у пів уставі, спрощеного до найменшого числа рухів рукою - 6. Мала форма б пишеться трикутником — особливість певних почерків козацького скоропису.
 * Форма букви В, походить від об’єднання декількох почерків козацького правопису, в результаті чого верхнє півколо почали писати трикутником. Мала форма взята з пів уставу.
 * Форма букви Ґ, у нашій епосі, походить від курсивного написання ґамми (γ), але в рутенівці було запозичене з польської латинки (G), де має ті самі властивості. З часом та прописом, форма Ґ спростилася до найменшого числа рухів рукою — 9. Мала форма також походить від правобережних козаків та покозаченої шляхти, але під впливом бароко та місцевих почерків, 9 почали писати дзеркально, а хвостик сполучувати з колом.
 * Форма букви Е походить від традиційного написання цієї букви - Є, εсть. Правила вживання цієї букви варіювалися залежно від друкарні, або навіть часу, але без впливу гражданки та чіткого розділення між Е/Э, мала та велика форми залишаться традиційними: Є/ε.
 * Форма букви Ж походять від традиційного написання букви, та традиції спрощення. Так само як з часом Ѧ стало писатися як Я, так і "Ж" втратило один із своїх хвостиків, зберігши лиш той, який повинен з’єднувати Ж з наступною буквою.
 * Форма букви З походить від традиційного написання цієї букви в уставі: Ꙁ, що саме походить від написання грецької букви Зета (Ζ ζ). Під впливом запорозького шрифту, хвостик Ꙁ став основною частиною написання букви, заливши решту Z у вигляді атрофованого придатку. Мала форма букви цілком походить з одного з почерків, де мала “з” писалася як n/η з довшим хвостом.
 * Буква зіло (S) традиційно позначала пом’якшену ДЗ або З, але в зв’язку з розмиттям різниці між цими двома звуками, на 17 століття вона вживалася радше зі звички та/чи за етимологічним принципом. Відродити цю букву в рутенівці допомогли поляки (правобережні козаки та шляхтичі записувати так польський диграф dz) та певною мірою румуни (що й досі використовували S у своїй кирилці для позначення звука /dz/)
 * Форма букви І походить від козацького скоропису та діакритичних особливостей кирилки (про це трохи пізніше).
 * Форма букви Н особливо цікава, бо офіційна форма її написання не є дуже популярною, та вважається простим народом “незручною”, через що деякі почерки вивели форму, яку можна писати одним або ж двома рухами руки.
 * Форма букви П, Р, С, У, Х, Ц походять від козацьких почерків.
 * Форми букви Т, Ш та Щ мають спільне коріння, а саме з традиції писати малу форму букви т (m). Форма букви Ш походить від варіанту написання m з підкресленням внизу (m підкреслювали вгорі). Форма букви Щ, у свою чергу є адаптацією уставного написання Щ з часів, коли ця буква позначала лігатуру “ШТ”
 * Решта букв (єри, йотовані, грецькі букви) здебільшого пишуться згідно старокирилічних традицій та правил. Ці букви — єдині, що не мають спеціалізованого декоруму.
 * Щодо декоруму. Декорум, або ж заглавні букви, це букви, з яких починаються абзаци тесту. Це амальгамація слов’яно-козацьких практик різного написання початкових та великих букв, схожої латинської практики, і найголовніше - традиції арабських абугід, де букви різняться у формі залежно від положення в слові. Оскільки ця традиція лиш почала з’являтися, рутенські листування матимуть безліч варіацій декоруму: хтось буде вправно виводити букви згідно уставу, хтось буде слідувати польському правопису та латинізувати вивід букв, хтось навіть почне комбінувати арабський вивід букв зі скорописним написанням букв, утворюючи дивні, спрощені символи.

У зображенні показані типові форми декоруму, адже зі стандартизацією письма, лише декоруми могли бути проявом індивідуальності автора.

Тепер, щодо діакритики. Слов’янська діакритика походить від грецької та має багато спільного з нею. У російській мові, Петро Перший позбувся майже всієї діакритики, але рутенівка не лише зберегла її але й поступово доповнює її функції.

Оскільки через це пересічний українець навряд знає чи розуміє значення та історію діакритики, то певно варто пояснити, що воно взагалі таке...

Про діакритику
Почати треба мабуть з того, що самі по собі, грецькі та уставні літери не мають отих звичних нам рисочок та крапочок над чи під буквами. Тобто: нема і, є ı. Нема й, є и. Ці крапочки та рисочки звуться діакритикою (від грец. διακριτικος — «розрізняльний»), і кожна мала конкретне значення. - Найчастіша діакритика, і найпростіша у грецькому алфавіті - це наголос. Її ставлять над наголошеною буквою, тобто, де у слові наголос. У грецькій, завдяки тональності давньогрецької мови, аж до 1978-го року наголосів існувало аж три. Вони залишилися як рудимент та були скасовані, проте у старослов’янських мовах ці наголоси також використовувалися для грецьких слів. Його ставлять на місці силового наголосу у сучасних словах та на місці "гострого" висхідного тону у давньогрецьких. Також, у дифтонгах він ставиться над другою голосною, навіть якщо наголошено першу. У грецькій - це “важкий” висхідний тон, що зустрічається лише коли наголошена голосна закінчує слово. Слов’яни також наголошували останній склад гравісом. У давньогрецькій, циркумфлекс мав не такий вигляд. Там він мав вигляд поєднання акуту та гравісу, через що сучасна латинка передає циркумфлекс таким чином: â. Оскільки кирилиця була утворена на основі середньовічної грецької, вони запозичили тодішню форму варії, у латинці відому як тильда.
 * Звичайний наголос - це акут: á.
 * Важкий наголос - це гравіс: à
 * Довгий нисхідний тон, що як правило зустрічається над довгими голосними - це циркумфлекс або варія: ã.

Якщо слово складається з одного складу, то наголос ставили тільки коли це варія, або коли слово має омонім. Подібне можна зустріти навіть зараз: у болгар, наприклад, є слова и та ѝ, що читаються однаково, але означають різне. У греків також.

Рутенівка цю реформу проводить раніше за греків, зобов'язуючи писати всі наголоси акутом. Але навіть з цим варія і досі використовуватиметься, але у трохи видозміненій формі. Варія позначатиме спочатку довгі голосні, але з часом позначатиме будь-який подовжений звук (тобто, українські слова на кшталт “злочинний” рутенівкою писатимуться “злочин̃ий”) - Дифтонги - це два голосні, які читаються одним складом, типу ай або аў.

У грецькій, дифтонги формуються з буквами ı та v (йота та іпислон), коли вони стоять після голосної. Та голосна є сильною, а йота та іпсилон є короткими, звідти вимова "ай" та "ав". Саме тому, дифтонги "ав" та "ев", що походить з грецької, мали писатися av, ev. Оу теж була дифтонгом (Оукра́ина), але до середньовіччя стала звучати як У.

З часом, дифтонги з йотою теж змінили прочитання:
 * aı стало читатися як /E/
 * eı стало читатися як /i/
 * ov - як /u/
 * oı - спочатку як /у/ (тобто німецька ü), потім як /і/

Але усі грецькі слова передавалися так, як писалися. Натомість, для передачі слов’янських дифтонгів пристосували значок кратки: ˘. Її ставили над И, коли вона читалася як елемент дифтонгу, тобто Й: ай, ей, оуй, ой і т.д.

Натомість, йота (ı) за слов’янськими правилами у слов’янських словах писалася спочатку лише перед голосними. Якщо вона стояла просто без нічого перед голосними - вона читалася як Й, і звідси пішли йотовані літери: ІА, ІЄ, ІОу

Для надійності їх ще й з’єднували у письмі: Ꙗ, Ѥ, Ю.

Але були випадки, коли йота має читатися окремо, як І.

Для цих випадків, коли біля І з якоїсь сторони стоїть голосна, але вона читається окремо, є особливий знак - дієрезис (трема). З таким знаком, І/ı має вигляд Ї/ї.

Спочатку, він використовувався у грецьких дифтонгах, де аї читалося окремо, як а-і, чи навіть ай. Саме тому ІА - читається як Я, а ЇА - читається як ІА, АІ - читається як Е, а АЇ - як АІ чи АЙ). Так само, дієрезис може ставитися над Іпсилоном (іжицею). Він тоді має вигляд Ѷ, і читається як І)

Рутенівка це зберігає майже без змін. Слова типу “автохтона” старою рутенівкою писалися б як “avmoxmoна”. Іотовані голосні на даний момент вживаються спорадично з юсами, але в той час як російська гражданка позбавляється їх, замінюючи Я, Є, Ю, рутенівка натомість все менше вживає малий юс, ставлячи І перед голосними для позначення йотації та Й як елемент дифтонгу. Педїатр, але дıакую. - Ще, є знаки придихання. У грецькій давно вже немає придихань, але їх все одно позначали та розрізняли до 1978 року. Придихання буває густим (дасія) та тонким (псілі).

Дасія, або густе придихання: Ἁἁ, Ἑἑ, Ἡἡ, Ἱἱ, Ὁὁ, Ῥῥ, Ὑὑ, Ὡὡ.

Воно читається як /h/ та ставиться на першу літеру у слові, якщо ця літера голосна або Ро. Саме тому в латинській мові грецькі слова можуть мати h: hagia, hydra, rhotor. Грецькою воно пишеться ἁgia, ὑδρα, ῥótor, і колись читалося так, як його транслітерували на латину.

Псилі, або тонке придихання: Ἀἀ, Ἐἐ, Ἠἠ, Ἰἰ, Ὀὀ, ῤ, ὐ, Ὠὠ.

Воно також ставиться на початкову літеру у слові, якщо вона голосна або Ро, але означає, що замість придихання, там "твердий приступ", тобто, слово починається з гортанної змички. Так, наприклад, слова починаються в німецькій, якщо перша літера голосна.

Поступово, гортанна змичка зникла, і псілі стала просто означати, що на цьому слові нема придихання. Згодом, густе придихання теж зникло, тому дасію продовжили ставити на грецьких словах за звичкою.

Як і наголоси, дасія та псілі також можуть поєднуватися з наголосами, якщо перша голосна ще й наголошена. Кожне подібне поєднання має власну назву та правила вимови: акут + псілі = ісо, псілі + дасія = апостроф, тощо. На відміну від дифтонгів, стара рутенівка майже повністю відкинула псілі та його сполучення будь-де поза церковними текстами, де ще пам’ятають, що воно означає. Але дасія, завдяки київському почерку, зберегла свої функції придиху, та пишеться, коли треба зобразити його. Тобто, “гідра” писатиметься як “ἰдра”, “діарея” - “дїаῥеıа” - Пом’якшення раніше, там де треба, позначалося дужкою (перевернута кратка) над приголосною літерою. Тобто, ти писав "силный", але над Л ставив дужку чи круглу кришку. Ця діакритика походить також від давньогрецької, але саме слов’яни адаптували її для палаталізації. Рутенівка це теж зберегла, хоча й не повсюдно, саме тому навіть у сучасній рутенівці, “гетман” і досі пишеться та вимовляється так. - Ну і, звісно ж, титло. Титло ставилося коли робили скорочення (пишучи перші та останні літери довгого слова замість усіх), коли слово зрозуміле з контексту чи добре відоме, а також над цифрами, що писалися грекокириличними літерами.

Тобто, замість "господь", ми пишемо г҃ъ, але не лише над останньою буквою, як у сучасній церковнослов’янській, а над усім скороченням.

Це збереглося і в рутенівці, вкупі з кириличними числами, адже у нас немає Петра Першого, що силою нав’язав нам арабські числа.

Отож, підсумовуючи:
Діакритика у старослов’янській та рутенівці це повноцінні знаки. Головними є:
 * Наголос. Ставити там, де наголос
 * Варія. Ставити там, де подовжений звук.
 * Кратка. Ставити там, де И повинно читатися як частина диграфу.
 * Дієрезис. Ставити, коли поруч з І чи Ѵ стоїть якась голосна, а вони читаються окремо.
 * Придихи. Ставити на початкових голосних та Р. Густий придих ставиться там, де в є відчутне придихання, або ж те саме слово латиною має букву h. Тонке придихання — у решті випадків.
 * Перевернута кратка. Ставити там, де приголосна пом’якшена.
 * Титло. Ставити над скороченнями та кириличними числами.

Рутенівка 19 століття, або ж друкарні, Брайль та Юшна завірюха.
За допомогою Київських та Петербурзьких братств та громад, рутенівка не лише зуміла вижити, але й згодом отримала неофіційну буквицю, завдяки небайдужим меценатам. Звісно, росіяни певно її заборонять та будуть щосили намагатися знищувати, але для того в нас є емігранти та академіки, що будуть не лише її зберігати, але й доповнювати.

На середину 19 століття, друкована рутенівка матиме наступний вигляд:

Як бачимо, форми букв змінилися:
 * Декорум унормувався, позбавляючись арабських впливів і натомість отримуючи вплив неоуставу (про нього трохи пізніше), не в останню чергу завдяки греко-католикам, та латини. Це можна помітити за декоративними формами Н та И.
 * Декорум У, Ш та Щ були створені радше зі стилістичних міркувань, ніж з особливої історії. Схожість декоруму Щ та Псі випадкова, але на це особливо не зважають, адже буква Ѱ майже не вживається поза чисельниками.
 * Мала форма Є (ε) спростилася до форми, схожої з великою буквою: є.
 * Форма букви П, Н, У, Ц, Ш та Щ походять від спрощеного варіанту писемної рутенівки. Особливо цікавою є Н: русини починають писати Н, спочатку з двох ліній: І-І, і лише опісля, сполучаючи їх, та наступну букву середньою рисочкою. Ця особливість збереглася в рутенівці, де Н завжди сполучається з наступною буквою.
 * Згідно традиції, И та Ы мають етимологічний правопис, але позначають один і той самий звук. Тобто, якщо ти знаєш, де писати Ы (сын), пишемо Ы, але якщо ні, то И теж підійде.
 * Ъ та Ь здебільшого втратили звукові якості та пишуться радше за традицією. У деяких регіонах воно може отримати особливу роль, але здебільшого, ці букви є дідицтвом.
 * Так само згідно традиції, йотовані букви позначаються як І+традиційна буква (ІА, Ю). У друці, подібні букви, включно з Ы з’єднуються. Функції сучасної Ї виконує Ять (Ѣ), оскільки "новий ять" вже почав відбуватися, та буква стала позначати саме цей звук. З Ю та її звуком, у 19 столітті відбудеться конфлікт, про який я розповім трохи нижче.
 * Грецькі букви здебільшого втратили своє значення та майже не використовуються поза чисельниками та церковно-академічними роботами (що переважно друкуються неоуставом). Через це, їхні форми поступово спростилися: Ксі (Ѯ) стала писатися як З, омега стала худішою. Псі та Іжиця стали схожими на декоруми Щ та У, але це радше випадковість, що лиш доводить, наскільки ці букви стали маловживаними.

Але якою ж була б мова без суперечливих правописів та писемних традицій! У нашому часі, цю роль завжди виконували різноманітні правописи та граматики, але в світі рутенівки, вченим вистачило лише однієї маленької букви, аби розпочати конфлікт, що ми назвемо “Війною за Ю” або ж “Юшною завірюхою”. Чи крипто-латинкісти виступили з подібними ідеями реформи, чи фонетики-народники, вже неважливо. Так чи йнакше, модно серед рутенів буде писати, як ти це вимовляєш, а не згідно традицій чи етимології, "повертаючи мові її народність", так би мовити (тому й народники).

Особливо важко йшло питання йотації та двозвуків.


 * Першими та певно найрадикальнішими були так звані "модерністи". Вони хотіли взагалі позбутися "традиції" та писати або ж окремими, унікальними символами (не прижилося навіть серед них) або ж І+Буква. До біса всяко-різні традиції, адже необхідно, аби людина розуміла, що "іу повинно писати як іу, а не іо" (тому кличеться Війною за Ю).
 * Проти них виступили традиційники. Їхня позиція - "нє псуйтє мову". Сюди входять церковні попи, славісти та решта цікавих особистостей.
 * А далі йдуть "адаптивісти", що названі так через те, що більшість з них намагалася адаптувати щось вже існуюче під це. Вони - меншина, за ними стоять в кращому разі приватні особи, деякі з них взагалі поодинокі проєкти, деякі є частиною радикального переосмислення рутенівки. Оскільки імен людей, що їх вигадували я не вигадав, то я їх буду називати Ад1, Ад2, тощо)
 * Ад1 - перша з адаптивок, через яку їх так і називають. Суть її - повернути юси як окремі символи для йотації. Як частина системи, вони ще пропонували писати просто юси для носових голосних звуків, і там розроблені додаткові "юси" (переосмислені глаголичні символи), але то вже таке.
 * Ад2 - це певно найнаближеніше, що ми маємо до "язичія" в рутенівці. Утворено москвофілами/церковнослов’яністами, вони пропонують ввести декоративний кириличний правопис (Е/Є), а йотовані та пом’якшення питати як І+декоративна буква. Подібні тексти у переважній більшості містять більше русизмів та церковнослов’янізмів.
 * Ад3 - декоративісти. Вони хочуть поширити використання декоруму на йотовані букви. Вони кажуть, що це зробить мову естетичнішою та йотацію зрозумілішою. Запозичили у “язичників” букву Е.
 * Ад4 - класики. Хочуть розширити використання грецьких букв.
 * Ад5 - це...дивна штука, найближчим аналогом якої є Гатцук. Людина хотіла позбутися великих букв та писати їх виключно декорумом. У його орфографічній системі, усе, окрім початкової букви писалося з маленької, а йотація позначалася декорум І + мала буква. Якщо треба писати Йогурт, декорум був великим, а "о" була "над" рештою букв. Якщо йогурт, то декорум ставився на одному рівні з рештою малих букв.
 * Ад6 - це є результатом роботи вченого-латинкіста, що як додаткову систему розробив кириличну "модифікацію". У ній використовувалися діакритичні символи, та він позначав лише "йу"+. Його аргументація - якщо треба позначити "м’якшення перед о", то для цього вже є знак, нащо вигадувати нові букви для цього? Його вклад у рутенівку - він перший, хто зробив спеціалізовану букву для "дж".

Окрім цього, рутенівська інтелігенція намагалася підкреслити самостійність своєї нації, адаптуючи тогочасні мовні тенденції під русинську мову. Саме завдяки київським та харківським вченим-мовознавцям, що викладали чи вчилися у Франції, під кінець 19 століття, рутени отримують власні абетки Брайля та Морзе, згідно тогочасних стандартів, а також купу наукових запозичень, на кшталт слова “ракун”.

Сучасна рутенівка та світ навколо.
На початок двадцятого століття, рутенівка стала вогником “русиньського націоналізму”, хоч як би її росіяни та поляки не намагалися загасити. Переживши мовні зміни, заборони та завірюхи, кінцева рутенівка (1920-1930 років) виглядатиме наступним чином: На відміну від попередніх типів рутенівки, що здебільшого були “народними” та результатом праці одного чи малої групи людей, ця рутенівка є результатом праці Академії Наук та остаточною кодифікацією рутенівки. Позиціювання між И та І прибрано, у Війні за Ю переміг компроміс. Хоч вимоги модерністів були задоволені, тепер їм довелося жити поруч з дієрезою для І та И (чого вимагали традиційники). Напрацювання адаптивістів були включені до декоруму. Звук "дж" став позначатися буквою Ӂ.

На додачу, введена офіційна каліграфія, з різними варіантами написання букв:

Ефект рутенівки на інші мови

 * Неоустав. Доки рутенські братства та громади впроваджували рутенівку, існували також й інші рухи, що намагалися “осучаснити” кирилку, згідно власних уявлень осучаснення. Одним з таких проєктів є неоустав, утворений галицькими панславістами на основі тодішнього грецького письма, півуставу та скорописів слов’янських народів Центральної Європи.

Неоустав є найрадикальнішим поверненням до першоджерела кирилки, майже повністю копіюючи грецьку абетку, та модифікуючи форму слов’янських букв та диграфів на грецький лад. Хоча спочатку, ця абетка слугувала лише церковнослов’янській мові, її перейняли декілька народів та регіонів, зокрема Бессарабія.


 * Російська. Як і в наші часи, російська абетка переживе реформу Петра Першого, але з існуванням рутенівки, не лише російська отримає конкурента, але й російські мовознавці отримають приклад кириличної реформи. У результаті цього, Амстердамська Азбука цього світу значно відрізнятиметься від Азбуки нашого світу.


 * Кривицька. З усіх сусідніх мов, розвиток білоруської/кривицької мови, мабуть, найважче передбачити, оскільки білоруси не лише довгий час перебуватимуть під впливом Московії/Росії, але й вбиратимуть у себе їхню писемність та писемні особливості. Існування ще й рутенівки під боком, вкупі з власним поступом може призвести до утворення вкрай цікавого гібриду гражданки та рутенівки, але так само може призвести до тотального вживання лиш однієї з двох систем писемності.


 * Кримськотатарська. Як і у нашому світі, кримськотатарська арабиця залишиться незмінною дуже довгий час, але подальша реформа чи заміна її багато в чому залежатиме не лише від її сусідів, але й від решти татарського народу. Якщо СРСР не існуватиме, то кримським татарам не буде нагальним писати свою мову кирилкою, але можливо, буде сенс писати її яналіф-латинкою (як азербайджанці) чи спростити та устаткувати арабку, що вже існує, у стилі yaña imlâ (як татарстанські татари). Звісно також можливе написання її рутенівкою, але подібне малоймовірне.


 * Румунська. Аж до 1860 року, румунська писемність була кириличною. Змінили вони її здебільшого завдяки націоналістам, що в свою чергу звужує перелік можливих змін цієї мови: без латинки, не існуватиме сучасної Румунії. Але навіть з цим, кирилиці не обов’язково помирати, адже існує Бессарабія, де стару кирилку подекуди вживали до 1920 року. У нашому світі, де кирилка не представлена лише двома-трьома варіантами, цілком можливий сценарій, де Бессарабія не забажає приєднатися до Об’єднаної Румунії, утворивши власну державу.