Серединна Литва

Республіка Серединна Литва (польська: Republika Litwy Środkowej, литовська: Vidurio Lietuvos Respublika, кривицька: Рэспублıка Сѧрэднѧѧ Лıтва/Respublıka Śaredńaĭa Lıtva, російська: Срединно-литовскаѧ республика, їдиш: רעפובליק פון צענטראלער ליטע), також відома як Серединна Литва, Середня Литва чи Центральна Литва (польська: Litwa Środkowa, литовська: Vidurinė Lietuva, кривицька: Сѧрэднѧѧ Лıтва/Śaredńaĭa Lıtva, російська: Срединнаѧ Литва, їдиш: צענטראלע ליטע) це демократична республіка, що межує з Литвою, Латвією, Польщею та Кривією.

Статус держави є суперечливим: де-факто вона визнана Лігою Націй і Польщею, але водночас вона не визнається рештою її сусідів. Вона також перебуває в стані «не миру, не війни» і з Литвою та Кривією водносчас. Ці дві країни, а також Польща звинувачують Центральну Литву в репресіях національних організацій і освіти, а також у цензурі та призупиненні націоналістичних видань.

Історія
Етнос ніколи не виникає на порожньому місці. Єдиної причини його утворення (крім дуже розмитої фрази “усвідомлення власної відмінності”) немає: деякі етноси виникли впродовж тривалого історичного розвитку на певній території. Деякі етноси не мають власної землі, зате мають власні мову, традиції, звичаї, вірування чи традиційні ролі які вони виконують в суспільстві. А деякі етноси створилися через політичні міркування, контркультурний рух або ж взагалі утворилися завдяки випадковому збігу обставин. Що робить “етнос” саме етносом завжди було складно пояснити. З одного боку, термін має чітке наукове визначення. З іншого ж, поза стінами наукових закладів загальне розуміння про власні етнос чи навіть культуру з ідентичністю часто є доволі туманними та приблизними. Про це можна судити навіть за тим, що й сама ідея “національності” та прив’язаної до неї ідентичності зародилася порівняно нещодавно, якихось там два століття тому. До цього, твоя ідентичність часто була більше пов’язаною зі твоєю вірою, традиціями, мовою, королем, до якого твоя земля була прив’язаною чи навіть соціальним статусом. Бачити селище чи навіть місцевість, де прості люди балакають абсолютно відмінною від міщан чи шляхти мовою було досить буденним у кожному куточку світу. Так само, не кожна ідентичність чи самосвідомість прагне власної соціально-територіальної організації, творення держав. Деякі етноси “тутешніх” століттями можуть жити на своїх землях, балакати власною мовою та не цікавитися справами метрополії, до якої вони належать. Як і етноси, держави утворюються за збігом купи обставин, які формують політичну та соціальну культури, міфи, норми. Зміни одну з цих обставин та утвориться абсолютно інша держава, відмінна культурою та звичаями від чинної.

Багатоликі “литовці”
Річ Посполита - доволі "цікава" нація, і, як і багато інших "цікавих" націй, її опис повністю залежатиме від того, наскільки сильно ви пишаєтеся свою нинішнєю національною державою. У самій Польщі люди думають про неї більше крізь призму ностальгії за своїм славним імперським минулим. Майже для кожного націоналіста з інших країн-членів Речі Посполитої це була деспотична і корумпована держава, яка прагнула стерти їхній народ з лиця землі. Правда, як завжди, десь посередині.

Самоідентифікація за часів існування Речі Посполитої залежала від релігійної ідентичності та належності до шляхетського стану. Простолюдинів здебільшого вважали у кращому випадку расово відмінними, а в гіршому - расово гіршими за шляхтича Речі Посполитої, та вони здебільшого трималися осібно, розмовляючи місцевими мовами та дотримуючись місцевої культури. Тим часом шляхта Речі Посполитої була пов'язана поширеною вірою в сарматизм - ідеологією, яка виходила за межі етнічної ідентифікації. Сарматизм стверджував, що шляхетський клас Речі Посполитої походить від групи воїнів зі Скіфії, що його члени расово різняться від інших мешканців регіону та є вищими за них, і що різні риси Речі Посполитої, такі як польська культура, католицька церква та польська мова, є доказами цієї вищості. Таким чином, польськість стала символом престижу серед усієї шляхти Речі Посполитої, а процес полонізації був поступовим, але більш-менш добровільним, особливо в міру того, як польська мова все більше витісняла латину і місцеві мови як престижну мову спілкування і релігії.

Слід зазначити, однак, що прийняття польської культури та мови не робило їх поляками. Багато хто з місцевої козацької, литовської та кривської шляхти пишався своїми відмінностями. Деякі настільки пишалися власною унікальністю, що вони навіть вигадували власні відгалуження сарматизму. Через це шляхта часто використовувала латинську конструкцію "natio-gens" (національна ідентичність у поєднанні з родинним чи етнічним походженням): Natione Polonus, gente Lithuanus (поляк за національністю, литовського народу); або Natione Polonus, gente Ruthenus, origine Judaeus (поляк за національністю, русинського народу, єврейського походження) тощо. Умовний Natione Polonus, gente Prussicus відчував себе як вдома в мультикультурній Речі Посполитій саме завдяки своєму сарматському зв'язку та польській мові, але він ніколи не вважав би себе "поляком", та самі “поляки” часто відповідали взаємністю (недарма Річ Посполита ніколи не сприймала руських козаків як рівних собі).

Поділи Польщі не призвели до зникнення цієї шляхетної ідентичності. Навпаки, вони зробили її сильнішою, хоча й тимчасово. На землях, захоплених Пруссією, ця подвійна посполита ідентичність стала одним з головних бастіонів католицької віри під час Культуркампфу. Ця ідентичність з часом поступилася місцем етнічному польському націоналізму, що став скалкою в дупі пруссько-німецької сторони.

Але на землях, захоплених Росією, справи пішли дещо в іншому напрямку. Як і у випадку з Пруссією, "польськість" швидко стала символом пасивного і навіть активного опору російській окупації. Польська шляхта, духовенство та вчителі очолили процес полонізації, провівши масову та широкомасштабну освітню кампанію по всій території сучасної Західної та Центральної України, Литви та Кривії, що врешті-решт вилилася у низку повстань проти російського уряду. Багато з тих, хто очолював ці повстання, були етнічними литовцями та кривичами. Для патріотично налаштованих поляків і полонізованих це був процес відновлення/будування польської та/або польсько-литовської національної ідентичності та повернення спадщини, що постраждала від тривалої іноземної окупації сусідніми імперіями. Але це працювало лише на полонізованих. Галицьке, козацьке, кривицьке та литовське селянство не було лояльним до шляхти, і багато хто відчував, що їхні національні прагнення гальмуються саме Польщею, католицькою вірою та польською мовою зокрема. Лідери невдалого Січневого повстання 1863-1865 років сподівалися використати колишню спільність, звертаючись до "братів русинів і литовців" та "братів поляків мозаїчного походження". Селяни цим якось вражені не були, а деякі навіть допомагали росіянам ловити повстанців.

Цю ворожість один до одного російський уряд активно використовував у підпільних кампаніях спонсорування та просування окремих литовської, галицької, а пізніше - кривицької етнічних ідентичностей, не знаючи, не дбаючи чи не розуміючи, що ці ідентичності не мають жодної лояльності до росіян також. Подвійна ідентичність "gente Lithuanus, natione Polonus" все ще була сильною серед шляхти і католицького селянства, для яких слово "польський" було синонімом слова "католик". Але зі зростанням етнічного націоналізму по всій Європі така позиція ставала все більш неактуальною. В умовах зародження литовського національного руху, що вважав "литовцями" лише тих, хто розмовляв литовською мовою, польськомовні та кривицькомовні мешканці Великого князівства Литовського дедалі частіше оголошували себе поляками або взагалі відмовлялися називати литовськомовних литовців "литовцями", називаючи їх або "летувісами" (полонізована форма литовського слова "литовці"), або "жмудинами" (слов'янське слово, для позначення племені жемайтів).

І в цьому заплутаному та незрозумілому безладі регіон Вільнюса або Вильно займав унікальну позицію культурної столиці чотирьох етносів одночасно, поряд з єврейською діаспорою та рештою мігрантів, що там проживали. Додайте до цього майже постійну боротьбу російської та польської культур у регіоні, і ви отримаєте місцину, етнічний склад якої найкраще можна описати як "розпливчастий", оскільки майже всі переписи населення регіону були упередженими на користь тієї чи іншої сторони.

Події після Першої Світової Війни
Після Першої світової війни Польща, Литва та Кривія відновили незалежність. Усі три країни претендували на Вильненщину (польською мовою - Wileńszczyzna, крив. Вıлєншчъıна), і тому між ними незабаром виник конфлікт.

Польща претендувала на Вильненщину, спираючись на статистичні дані. Демографічно основними групами, що населяли край, були поляки, полонізовані та євреї, литовці становили невелику частку від загальної кількості населення, а кривичі були невідомим фактором, який здебільшого розглядався як частина більшої категорії "полонізованих". Литовці і кривичі, тим не менш, вважали, що їхні історичні права на Вільнюс/Вильно (колишню столицю Великого князівства Литовського) мають пріоритет, і відмовлялися визнавати будь-які польські претензії на місто і його околиці.

13 листопада 1918 року Радянська Росія денонсувала Брест-Литовський мирний договір і розпочала свій наступ на захід. Більшовики пішли за німецькими військами, що відступали та у спробі не допустити їхньої незалежності напали на території колишнього Обер-Осту зі сходу. Цим вони намагалися поширити світову пролетарську революцію, встановити радянські республіки в регіоні та приєднатися до німецької та угорської революцій, одночасно намагаючись захиститися від інтервенції Антанти з Далекого Сходу.

Наприкінці 1918 року у Вильно існувало п'ять груп-претендентів на владу містом: окупаційний німецький уряд, який готувався залишити місто; литовський уряд на чолі з Августинасом Вольдемарасом; Польський комітет разом із Польською тимчасовою національною радою Литви за підтримки збройних загонів Самооборони Литви і Кривії; Виленський оборонний комітет за підтримки прокривицького ополчення та Виленська рада робітничих депутатів, яка очікувала на Червону армію. Німці планували передати права на місто литовцям і тому відмовлялися надавати зброю польським воєнізованим формуванням, які мали намір боротися з Червоною Армією, що наближалася. Командування "Обер Ост" також відмовило польській стороні у проханні надати польським сухопутним військам вільний прохід до Вільнюса. Але це не завадило польським військам пересуватися таємно за допомогою кривицького підпільного уряду.

У грудні 1918 року польська самооборона була розпущена, а всі її колишні члени формально увійшли до складу польської або кривицької армії. Тим часом Виленський оборонний комітет оборони в союзі з деякими польськими загонами міліції атакував і розгромив міську більшовицьку робітничу раду (захопивши близько 1 000 одиниць зброї). У своїй відозві вони проголосили місто новою столицею Кривицької Демократичної Республіки, але ця перемога була недовгою. 2 січня 1919 року польська армія відбила Вильно як у кривичів, так і у німецької армії. Але всі сторони розуміли, що захистити місто від більшовиків неможливо. Тому Рада Литви евакуювалася з Вильно до Каунаса, а польські та кривицькі війська відступили 4 січня після символічного опору більшовикам.

Спочатку радянський наступ був успішним, але він швидко зупинився у лютому-березні 1919 року, коли місцеві національні, німецькі та білоросійські сили об'єдналися і почали успішно відбивати ворога, знищивши п'ять радянських польових армій. Об'єднаним силам кривичів та польських збройних сил вдалося повернути Вильно у квітні 1919 року. Зрозумівши, що місцеві збройні сили виявилися набагато організованішими і завзятішими, ніж вона очікувала, і не маючи можливості перекинути більше резервів через наступ Антанти на Далекому Сході, Радянська Росія відступила зі своїх позицій і розпочала процес переговорів з країнами, врешті-решт визнавши їхню незалежність між 1920 та 1922 років.

Виленське питання
Але хоча захисники довели свою єдність проти радянських загарбників, вони були далеко не друзями та являли собою скоріше заплутану павутину місцевих і неформальних тимчасових альянсів. Найочевиднішим прикладом цього були литовсько-польські та українсько-польські відносини: спочатку нейтральні, але з часом та збільшення культурно-територіальних претензій швидко перетворилися на ворожі. Радянська Росія навіть намагалася використати це проти них, погодившись підтримати претензії Литви на Вильненщину та пообіцявши Українській державі більше польських земель.

Польща
Польща була політично розділена між двома фракціями/урядами, що мали абсолютно різні погляди щодо того, як мусила виглядати сучасна польська держава. Одна партія, очолювана Романом Дмовським із Франції, бачила сучасну Польщу як моноетнічну державу, інша, очолювана Юзефом Пілсудським із власне Польщі, хотіла відновити Річ Посполиту як федерацію держав під назвою "Міжмор'я" або "Інтермаріум". Обидві сторони бажали включити "віленських поляків", а також Литву та Кривію до складу нової держави. Обидві сторони активно саботували одна одну на кожному кроці, що й призвело до спорадичної польської військової та дипломатичної активності по всій Східній Європі.

Одним з найсуперечливіших епізодів спільної оборони від радянського вторгнення була неоголошена війна між Литвою та Польщею. Під час битви на річці Німан польсько-кривицькі війська вирішили здійснити маневр через литовську територію, щоб оточити Радянську армію, ігноруючи або заперечуючи протести литовської сторони, а також Ліги Націй. Польська армія взяла в полон 1700 литовських солдатів, а потім, як і планувалося, перейшла річку Німан біля Друскінінкай і Меркіне в тил радянським військам біля Гродно і Ліди. Червона армія відступила. Цей напад, що стався всього через два дні після резолюції Ліги щодо дотримання нейтралітету Литви, зашкодив репутації як Польщі, так і Ліги. Деякі політики почали розглядати Польщу як агресора, а новостворена Ліга усвідомила свої недоліки у світлі такої непокори.

Литва
Хоча Литва і Польща були змушені визнати одна одну в 1918 році, питання кордону і приналежності Вильно тоді не було вирішене, і це питання муляє око польсько-литовським відносинам до сьогодні.

Польща бажала федерації, або анексії литовських земель. Польща також не мала наміру йти на жодні територіальні поступки і виправдовувала свої дії не лише військовою кампанією проти Радянського Союзу, але й правом на самовизначення місцевих поляків.

Литовці вважали Вільнюс своєю історичною столицею і відмовлялися від будь-якої федерації з Польщею, прагнучи створити незалежну литовську державу. Вони вважали польський федералізм відтворенням польського культурного і політичного домінування, а саму польську державу — нетерпимою, та такою, що становить загрозу для будь-якої меншини (євреїв, українців, тощо) у її складі.

Кривичів у цьому питанні спочатку не брали до уваги, частково через те, що Німеччина не розглядала їх як самостійний етнос. Польська та литовська делегації були приблизно такої ж думки, вважаючи їх "занадто інфантильними" або "полонізованими литовцями" відповідно. Ситуація змінилася, коли було доведено, що кривичі та їхні лідери не лише беруть активну участь у місцевій політиці, але й організовують напади на литовських і польських націоналістів, що змусило їх переглянути свої погляди на це питання.

Литовці оголосили кривичів ідеологічними ворогами, зокрема, через те, що обидва народи претендували на те саме історичне походження, себто, Велике князівство Литовське. Той факт, що вони допомогли польським військам повернути Вільнюс, лише погіршив їхні відносини.

Кривія
Але з усіх країн Кривія опинилася в особливо складному становищі, застрягши між підтримкою польської армії та об'єднаними силами руських, слобідських і донських козаків. Для польського керівництва кривичі розглядалися як "згідливіші" українці, яких можна було переконати або приєднатися до польської держави, надавши кривичам територіальну автономію в етнічних межах (аргумент Дмовського), або стати частиною відродження Речі Посполитої у спільній польсько-литовсько-кривицькій федерації (аргумент Пілсудського). З цієї причини поляки навіть погодилися наприкінці 1919 року розмістити кривицьку армію у Вільнюсі. Для козаків кривицькі землі були буфером проти радянських і польських загарбників, і за винятком невеликих територіальних розбіжностей вони не мали реальних планів щодо приєднання Кривії до будь-чого. Навіть пропозиції про входження до Вічного Союзу з'явилися набагато пізніше. Зрештою, питання вибору союзника настільки загострилося, що розкололо кривицьку верхівку на два протилежні табори: пропольську Вищу Раду, що складалася переважно зі шляхти та руських литовців, і прокозацьку Народну Раду, що складалася здебільшого з простолюдинів з активною кривицькою позицією. Конкуренція між цими двома позиціями стала настільки гострою, що обидві сторони почали вести перемовини з іншими країнами.

Вища рада почала дозволяти польським військам розміщуватися на підконтрольних їй територіях, до яких також входила нинішня столиця - місто Мінськ. Це дало їм більше важелів впливу під час спільних переговорів про долю Сувалкщини та Вильненщини, кульмінацією яких стала Виленська угода 28 вересня 1920 року, за якою польські війська погодилися передати Вильненщину Кривицькій Народній Республіці в обмін на гарантії захисту прав польської меншини та контроль над залізницями.

Тим часом Народна Рада вела таємні переговори з литовським урядом у Каунасі в надії на створення союзу проти польських сил. Виленська угода спочатку була зустрінута литовцями з обуренням, але вона також відкрила вікно для подальших переговорів і можливого мирного переходу Вильненщини від Кривії до Литви в обмін на міцний антипольський союз з Україною (майбутній Вічний Союз).

Заколот Желіговського
Польща, Литва і Кривія мали дотримуватися взаємно узгодженого перемир'я в Сувалках і Вільнюському регіоні 10 жовтня, але поляки вирішили обійти перемир'я, створивши “fait accompli” - "доконаний факт". Пілсудський дійшов висновку, що найкращим варіантом дій була б підтримка пропольської фракції в Литві, яка водночас не могла б бути безпосередньо пов'язаною з Польщею. Однак його плани державного перевороту в 1919 році були зірвані передчасним і незапланованим Сейненським повстанням, яке призвело до знищення розвідувальної мережі Польської військової організації в Литві литовською армією і Департаментом державної безпеки. Тому він вирішив використати кривичів.

Кривицький генерал Люціан Желіговський, уродженець історичних земель Литви, командував 7-ю Кривицькою піхотною дивізією, що складалася переважно з вихідців із Західної Кривії, також відомої в Польщі як Східні креси. Ще наприкінці вересня 1920 року Пілсудський зв'язався з Желіговським і запропонував йому здійснити заколот. Вони підготували план, за яким Желіговський і сили під його командуванням мали дезертирувати зі збройних сил Кривії, та взяти під свій контроль місто Вильно і Вильненщину. Польський уряд підтримав би їх логістично, але офіційно заперечував би свою причетність, тим самим зберігаючи свою репутацію на міжнародній арені.

1 жовтня 1920 року про угоду між литовським урядом і Народною Радою стало відомо широкому загалу, що викликало обурення серед польських і пропольських кривичів.

6 жовтня Желіговський поінформував своїх офіцерів про плани заколоту; на той момент ніхто з його підлеглих не знав, що він діє за підтримки Пілсудського, і дехто відмовився йти за ним. Зрештою, однак, більшість офіцерів і солдатів вирішили піти за ним, і він продовжив операцію. Заявивши, що він буде "захищати Вільно від литовської окупації", війська Желіговського, що налічували близько 14 000 солдатів як кримської, так і польської армій, вирушили вранці 8 жовтня. Ці війська швидко підкорили місцевих кримських лоялістів і були привітно зустрінуті польським населенням міста. 12 жовтня Желіговський проголосив незалежність Віленської області як Республіки Центральної Литви зі столицею у Вільно.

Заколот дезорієнтував кривицький уряд, Народна Рада відкрито звинуватила Високу Раду у зраді. Ситуація йшла до громадянської війни. Тим часом до заколоту приєднувалися все нові елементи польської армії. Місцеві кривицькі полки були негайно відправлені на відбиття міста від повстанців. Під приводом допомоги союзному кривицькому уряду польські війська, дислоковані в Кривії, спробували взяти державу під свій контроль. Найкривавіша битва відбулася в столиці кривичів - Мінську. Народна Рада звернулася по допомогу до Руської Народної Республіки, і та відгукнулася. Об'єднані кривицькі та українсько-донські сили зуміли відбити у польської армії більшість захоплених територій, а Польща, не бажаючи надалі конфліктувати з ними, пішла з Кривії, завдавши удару у відповідь лише тоді, коли кривицькі війська спробували захопити Сувалки.

Тим часом війська Желіговського вступили в бій з литовськими військами і почали посувати їх до Каунаса. Після місяцю спорадичних сутичок і боїв, обидві сторони були виснажені і боялися, що інші країни приєднаються до війни. За допомогою Ліги Націй було досягнуто домовленості про припинення вогню, але не раніше, ніж відбулися дві контратаки з литовської сторони. Литовські війська зупинилися лише після рішучого прохання Ліги Націй, і 29 листопада було підписано перемир'я.

Створення Серединної Литви
1 грудня 1920 року більша частина кривицької Вищої Ради була евакуйована до Серединної Литви і за допомогою Желіговського стала її офіційним сеймом. Військо Желіговського стало Армією Серединної Литви. Незабаром були сформовані суди і поліція, а громадянські права Серединної Литви були надані всім людям, які проживали на цій території на момент 1 січня 1919 року або протягом п'яти років до 1 серпня 1914 року. З цього моменту головною метою уряду Серединної Литви була стабілізація політичної та економічної ситуації в новій країні. За порадою Пілсудського багато посад зайняли люди лояльні до ідентичності Речі Посполитої.

Тим часом за лаштунками тривали напружені дипломатичні перемовини. Кривичі вимагали повернення земель, наданих їм за Виленською угодою, та репарацій від Польщі. Поляки відкинули цю умову. Ліга Націй запропонувала створити конфедерацію балтійських Західної Литви (з литовською мовою як офіційною) і Серединної Литви (з польською мовою як офіційною), а також погодилася виплатити за це грошову компенсацію Кривії. Кривичі відкинули цю умову. Польща додала умову, що нова держава повинна увійти у склад федеративного союзу з Польщею. Литовці відкинули цю умову. Ліга Націй надавала перевагу польській пропозиції проведення плебісциту щодо майбутнього Серединної Литви, але ні кривичі, ні литовці не погодилися на це, а кривицька делегація навіть відкрито погрожувала оголосити війну Польщі, якщо такий плебісцит відбудеться.

Зрештою, всі розмови та спроби переговорів зійшли нанівець. Відчувши небезпеку власній незалежності, уряд Серединної Литви, що спочатку підтримував пропольських активістів у регіоні, почав активно переслідувати їх і депортувати до самої Польщі, що викликало шквал критики Пілсудського з боку польських правих. Як наслідок, більшість активно пропольських партій покинули країну, та там залишилися переважно лише автономісти.

8 січня 1922 року відбулися перші загальні вибори. Місцеві литовці та євреї здебільшого бойкотували їх, але явка виборців становила понад 70%. Двома найбільшими політичними групами в новому парламенті стали Демократична партія з 46 місцями та Польська соціалістична партія Литви і Кривії з 34 місцями. 20 лютого вони подали запит на входження до складу Польщі як автономний регіон зі своїм парламентом і системою законів. Польський Сейм відхилив його 22 березня 1922 року.

12 травня 1926 року Юзеф Пілсудський здійснив спробу державного перевороту проти польського уряду, яка провалилася. Хоча деякі з лідерів перевороту були заарештовані, Пілсудському та деяким його прихильникам вдалося втекти до Серединної Литви.

Сьогодення
Існує лише одне слово, яким можна описати нинішню Республіку Серединної Литви, і це слово - "спантеличеність". Можливо, навіть "зрада". Нинішній уряд мусив креативно підійти до питання власної економічної та соціальної стабільності, адже вони ніколи не думали, що їхня незалежність протриває настільки довго. Грандіозна економічна реформа надихнула нижчі класи на продуктивну працю, а на зміну колишній активній пропольській кампанії прийшла кампанія за окрему "литовську ідентичність".

Ця ідентичність здебільшого ґрунтується на шануванні слов'янського населення Великого князівства Литовського та об'єднаної польсько-литовської ідентичності загалом. Через це законодавчо важливі державні посади мають обіймати люди шляхетного походження, що місцевим соціалістами, м’яко кажучи, не надто до вподоби. Ця ідентичність також постійно стикається з націоналістичною кривицькою, польською та литовською ідентичністю, у результаті чого ми маємо державу, де свобода слова справді захищена законом і різні меншини мають право вільно процвітати...допоки вони не починають виступати за возз'єднання (тобто при першій-ліпшій можливості).

Завдяки кривицькій та литовській блокаді, економіка держави також переживає не найкращі часи та змушена покладатися на торгівлю з Польщею (яка сама по собі не є найстабільнішою) та Латвією, Естонією і Радянською Росією, що в кращому випадку є мінливими союзниками.

Та ще гірше справи у Серединної Литви у міжнародних відносинах: офіційно її визнає лише Польща, Латвія та Ліга Націй всього лиш приймають статус-кво як статус-кво. Литва розірвала всі дипломатичні відносини з Польщею і відмовляється від будь-яких дій, які б визнавали існування Серединної Литви навіть де-факто. Вони навіть розірвали дипломатичні відносини зі Ватиканом після того, як Конкордат 1925 року заснував церковну провінцію у Вильно. Але якщо литовська ворожість є переважно дипломатичною та прихованою, кривицька ворожість є відкритою та відвертою. Біля кордону чатує ціле озброєне до зубів військо, що кривичі називають “прикордонним” та дрібні провокації та сутички є звичним явищем. Лише польські війська, дислоковані поблизу, та неймовірно великий розмір серединнолитовської армії запобігають подальшій ескалації конфлікту.

Та попри всі труднощі, з якими ця маленька держава зіткнулася і, швидше за все, зіткнеться в майбутньому, місцева влада та її прихильники все ж таки більш-менш задоволені результатом. Адже мрія про вільну слов'янську Литву здійснилася та живе, а з нею - надія на майбутнє, в якому федерація "вільних людей з вільними людьми" від Балтійського до Адріатичного моря гордо стоїть серед держав-націй.

Військо
Збройні сили Серединної Литви

Мова
Станом на 1930 рік Республіка Серединна Литва має 5 офіційних мов, а саме: польську, кривицьку, литовську, російську та їдиш, причому польська вважалася де-факто "офіційною мовою адміністрації".

Не всі цим задоволені, частково через націоналістичні настрої, частково через зростаючу литовську ідентичність, яка впливає на прийняття рішень. Політична еліта країни розділена на тих, хто хоче зробити польську мову єдиною офіційною мовою країни, людей, яким подобається нинішній статус-кво, і тих, хто натомість хоче обрати якусь іншу мову як наріжний камінь своєї ідентичності. У випадку останніх пропозиції варіюються від вибору кодифікації власної версії "литовської" до вибору есперанто або латини як нейтральної мови.