Союз Соціалістичних Радянських Республік

Радянський Союз, також відомий як “Совітський Союз” (офіційна назва — Сою́з Соціалісти́чних Радя́нських Респу́блік (ССРР) — федерація соціялістичних держав Північної Євразії. Формально — союз декількох національних радянських республік; на практиці — однопартійна диктатура з високим ступенем централізації керівництва та плановою економікою, якою керує єдина Комуністична Партія.

Коріння ССРР сягають Жовтневого перевороту 1917 року, коли «більшовики» — радикальна фракція Російської соціал-демократичної робітничої партії на чолі з Володимиром Леніним — скинули Тимчасовий уряд Російської республіки, який раніше замінив монархію.

29 грудня 1922 року між Арранською, Бухарською, Далекосхідною та Російською Соціалістичними Республіками був укладений договір про утворення нової союзної держави під назвою Союз Соціалістичних Радянських Республік, або ССРР. Це було кульмінацією низки попередніх офіційних та неофіційних домовленостей між представниками цих республік (які часто також були поставлені там російськими більшовиками) щодо об’єднання економік, військ та профспілок. Трохи пізніше до них доєдналися інші соціалістичні держави, такі як Сибірська ССР, Узбецька ССР, Туркменська ССР та Таджицька ССР. На момент 1930 року, Тувинська та Монгольські Народні Республіки знаходяться в тісних взаєминах із ССРР, та очікується, що вони невдовзі до нього приєднаються.

Та з точки зору міжнародної спільноти, це рішення було сприйняте виключно як консолідація російськими більшовиками влади над рештою “республік”, та міжнародний бойкот радянських республік продовжився. На папері, всі ці держави є суверенними та незалежними державами, що належать до одного федеративного союзу, за принципом подібним до США. На ділі ж, існує чимало прямих та непрямих доказів втручання російських більшовиків у внутрішні справи цих держав, арешти комісаріатами лідерів, та навіть показові страти, що не дозволяє їх назвати цілком незалежними від влади Леніна та його диктатури пролетаріату.

Задля збереження нейтральності, дана стаття розглядатиме ці держави як незалежні, напіввизнані утворення, а ССРР — як союзне утворення подібне до Вічного Союзу. Подібне відношення забезпечить нейтральність, але не гарантує точної передачі складних політичних процесів, що відбуваються всередині “червоної Росії” навіть зараз.

Зінов’євізм
Офіційною державною ідейно-політичною течією ССРР є так званий “Зінов’євізм”, названий так на честь Григорія Зінов’єва — чинного генерального секретаря. Зінов’євізм вважається його послідовниками за логічну еволюцією марксизму-ленінізму згідно бажанням Леніна.

Зінов’євізм відзначається:
 * Існуванням централізованого бюрократичного апарату. Злиттям партійних та державних органів влади.
 * Контроль держави та колективізація сільського господарства, харчової промисловості, важкої промисловості, банків, оптової та міжнародної торгівлі. Дрібна торгівля, сфера послуг та легка промисловість залишаються у приватних руках та оподатковується.
 * Декулакізація — цілеспрямоване знищення соціальної верстви багатих селян.
 * Внутрішня політика зосереджена на масовій та швидкій індустріалізації за допомогою влиття капіталу та людських ресурсів у важку індустрію. Ув’язнені відсилаються до ґулаґів як безоплатна праця.
 * Запрошення та співпраця з іноземними фірмами, масова пропаганда імміграції до ССРР.
 * Міжнародна політика визначається у підпорядкуванні всіх іноземних комуністичних партій владі Всесоюзної Комуністичної Партії Більшовиків як єдиному авангарду комуністичної революції.

Противники зінов’євізму (переважно троцькісти та сталіністи) часто називають його “повзучим соціалізмом”, відмінним від теорії постійної революції чи соціалізму в одній країні. Головною відмінністю є взаємовідносини більшовиків з рештою світових ком. партій. Союзники зінов’євців в усьому починають підпорядковуватися волі російських більшовиків. Згодом їхні партії повністю поглинаються радянською бюрократією, разом з територіями на які вони претендують. Зважаючи на те, що більшість подібних партій знаходяться на території Азії та Північної Америки, противники зінов’євізму часто звинувачують ССРР у однопартійному тоталітаризмі та колонізації Азії.

Сьогодення
На початку 1930 року ССРР знаходиться в де-факто міжнародній ізоляції, з вельми обмеженою визначністю та легітимністю. Тим не менш, розміри країни та економіка, що розвивається ставить її на доволі привілейоване становище порівняно з РД, що має більше ресурсів, але менше можливостей їх експортувати. Союз заявляє про успішний процес індустріалізації, боротьби з безграмотністю та культурною освітою та доволі активно впливає на внутрішню політику усіх своїх сусідів як напряму, так і не напряму. Але чи не найголовнішою проблемою (принаймні для генсека Зінов’єва) є можливість розколу та розбіжностей погляді між різними більшовицькими партіями, з чим він готовий нещадно боротися.

Поза того, ССРР у майбутньому планує розширятися: З 1925 по 1929 роки, до ССРР приєдналися Узбецька, Туркменська та Таджицька Республіки. Тувинська та Монгольські Народні Республіки вже давно політично підлаштовуються під загальну політику ССРР та невдовзі можуть бути долучені до федерації незалежних радянських республік. Подібне розширення турбує країни Антанти, що переживає щодо повільного поглинання совітами всієї колоніяльної Азії.

Адміністративний поділ
ССРР складається з трьох загальних адміністративних угрупувань: Радянські республіки, також відомі як "Союзні Радянські Республіки", Автономні Радянські Республіки та Автономні Області.

Радянські Республіки внутрішньо діляться на області, області ці на райони. Вони підпорядковуються місцевому відділу Всесоюзної Комуністичної Партії Більшовиків та в цілому є доволі автономними у плані власної економіки та розподілу ресурсів. Радянські Республіки мають право вийти зі складу ССРР, за рішення місцевої влади та всенародного референдуму всередині республіки.

Автономні Радянські Республіки та Області існують першочергово завдяки радянській політиці коренізації та націоналізації. Головною метою націоналізації завжди було перетворення “відсталої” культури меншин у “розвинуту” соціалістичну. Для визначення рівня “просунутості” більшовики орієнтувалися за тим, наскільки вони були місцевими, культурно відсталими та наскільки лояльними вони були соціалістичній ідеї. Після серйозних дебатів, з’ясувалося, що поза німців, росіян та євреїв, жодна національність не була достатньо “розвинутою”, та й те було з натяжкою: більшість з них була неписемними та неграмотними, або ж грамотність була привілеєм релігійних класів та жорстко асоціювалася саме з релігією. Більшість із них також не можна було щиро назвати лояльними до більшовицького режиму, особливо народності типу євреїв та росіян які до революції займали привілейовані позиції в суспільстві, проти яких більшовики вели боротьбу. Тому народності було розподілено за “пріорітетністю” націоналізації. Найголовнішими виступали нації Центральної Азії, євреї та росіяни, що отримали власні незалежні республіки.

Решті ж народностей, особливо якщо вони були малими, чи неписемними (у даному випадку може матися на увазі як відсутність писемної мови взагалі, так і не відповідність більшовицьким стандартам) створювали "автономії", що напряму підпорядковувалися Російській Федеративній Республіці, допоки вони або не отримували статус Радянської Республіки. Власне, саме за таким принципом і були створені Таджицькі та Туркменські СРР.

Автономні Радянські Республіки містять в народності, що мають власну мову та культуру і знаходяться на етапі "перетворення" власної культури з буржуазної в соціалістичну. Керівники цих областей належать до керівництва республіки, до якої вони належать, та вони не мають право вийти зі складу ССРР. Вони лише мають право визначитися, залишаються вони у складі ССРР, чи виходять з нього разом із республікою, до якої вони належать.

Автономні Області містять в собі малочисельні, неписемні, чи загалом "нерозвинуті" народності, що ще не готові до повноцінної соціалістичної культури. Як тільки вони почнуть відповідати внутрішнім критеріям більшовиків, вони перетворяться на автономні республіки. Правила виходу з ССРР для областей є такими само, як для автономних радянських республік.

Військо
Дарм ССРР

Мова
Мовні проєкти ССРР

Мовна ситуація та політика ССРР доволі заплутана. Офіційно, ССРР немає єдиної офіційної мови та розраховується, що всі мови союзу будуть рівноправними як у публічному житті, так і в адміністрації держави. На ділі ж, все не так просто.

Пропагуючи політику коренізації та автономності національних меншин, чи не від самого свого початку радянська влада розпочала легалізувати статус мов меншин як офіційних в межах установлених територій. Зазвичай, один діалект мови вводився за літературний стандарт, тоді як решта мов та діалектів витіснялися з території. Масові депортації населення (включно з тими, кого російська радянська влада вважала лише за “клас”, на кшталт козаків) вводилися як обов’язковий елемент поширення та гармонізації суспільства.

Для неписемних мов та мов, що мали “застарілі” та “ідеологічно неправильні” системи письма розроблялися нові системи письма на основі латинки. Латинська абетка була “письмом Маркса та Енгельса” та вважалося, що вона зближує міжнародну революцію та дозволяє краще розумітися пролетаріату різних народів. Ця думка має своїх супротивників як серед мовознавців, так і серед політиків через різні причини (найголовнішою з яких є “зрада європейськими соціалістами ідеї світової революції”), але тим не менш політика латинізації продовжується без особливих проблем. Для багатьох мов, особливо мов народів Далекого Сходу та Центральної Азії політика “коренізації” йде пліч о пліч з політикою “латинізації”.

Враховуючи велику кількість неписемних народів та території ССРР, радянськими мовознавцями було вирішено розробити уніфіковані системи писемності для кожної широкої народності. На момент 1930 року, подібні системи були введені для турко-татар (Яналіф) та китайців (Латинізована нова писемність, або Latinxua Sin Wenz). У розробці була так звана “Єдина Північна Абетка” призначена для народів Далекого Сходу та Сибіру, що мовознавці планували випустити у 1932-1933 роках. У далеких планах також були плани переробки “буржуазної” латинки поволжських німців, поляків та решти європейських народів на уніфіковані соціалістичні латинки.

Для російської мови, як найбільшої слов’янської мови, також був розроблений план латинізації відомий як “система Яковлева” що був представлений у листопаді 1929, та затверджений у грудні того ж року як одна з двох офіційних систем РСФСР. Планується, що латиниця та кирилиця друкуватимуться разом, та з часом латиниця виштовхне кирилицю з повсякденного вжитку. У разі успішності цього експерименту, комісія Ґлавнаукі пропонує використати систему Яковлева для розробки повноцінної “Єдиної Слов’янської Системи”, що змогла б успішно конкурувати з контрреволюційним неоуставом.