Історія Росії

{| cellspacing=5 width=100% English - Українська
 * align="left" valign="top" style="background:#efefff; padding:8px" colspan="4" width=100%|
 * align="left" valign="top" style="background:#FFFFFF; padding:8px" colspan="3" width=100%|
 * align="left" valign="top" style="background:#FFFFFF; padding:8px" colspan="3" width=100%|

Розбираючись в історії Росії 19-20 століття, важливо розуміти, чим саме була Росія на світовій арені того часу. Російська Імперія була важливим гравцем європейської політики та впливовим гравцем світової. Деякі люди схильні вважати її також колоніальною імперією через те, що вона керувала землями, що належали до відмінного від росіян етносу, водночас противники такого кажуть, що на відміну від решти імперій, Російська не мала дійсних робочих колоній, роблячи твердження про колоніальну природу Російської Імперії хибною. Автор цієї статті вважає, що правда знаходиться десь посередині, бо розпад її створив нові держави, що цілком мають право зватися постколоніальними, та й колонії вони намагалися робити, у міру можливостей. Але відносини Санкт-Петербургу з її населенням не можна з чистою совістю назвати відносинами метрополії з колонією, якщо вже порівнювати це, воно більше має спільного з відносинами американських колонізаторів та корінного населення.

Допавлівські часи
У 1682 році, на престол Московської Держави сідає Петро Перший, що продовжує цикл реформ, розпочатих ще першими Романовими, перетворюючи Московську державу на Російську Імперію, але на шляху своєї мрії європейської Росії, йому стане Швеція, що контролює Балтійське море. Використовуючи дипломатію, Петро утворює Антишведську коаліцію між собою, курфюрстом Саксонії та королем Речі Посполитої Августом Другим Фрідріхом та королем Дано-Норвегії Фредеріком Четвертим, розпочинаючи Велику Північну Війну.

Спочатку, ця війна не йде на користь Росії та Петро Перший втрачає більшу частину свого війська під Нарвою, але король Швеції, Карл Дванадцятий, зосереджується на Саксонії та нейтральній Речі Посполитій, даючи час реформувати військо та відновити втрачені території в Балтиці, але грузне там, відбиваючи наступи шведів з боку Інгрії та моря. У цей час, Гетьманщина на чолі з гетьманом Іваном Мазепою виступає на боці Швеції, бажаючи ослабити вплив Росії на внутрішні справи держави. Це сповільнює військо Росії, даючи Карлові час дістатися території Білорусі, де відбудеться найзапекліша та найжорстокіша кампанія союзних Гетьманату та Швеції проти Росії. Зрештою, Росія переможе, скориставшись наслідками найхолоднішої зими століття та тактикою випаленої землі. Гетьманщина вийде з війни, виплативши Росії значну компенсацію грошима та землею, залишивши Швецію знову на самоті.

Швеція продовжить війну аж до 1721 року, отримавши низку поразок та смерть Карла Дванадцятого в Норвегії. Росія, тим часом, окрім Балтії також окупує значну частину Фінляндії, вбивши близько 5,000 фінів, та вивізши близько 20,000 у рабство. Гетьманщина ж стане керуватися гетьманами, яких підтримує Росія, на папері втрачаючи свою незалежність.

Російська Держава остаточно покорить Гетьманщину під час російсько-турецької війни 1768—1774 років. Війна, що спочатку була лише конфліктом Росії та польської Барської конфедерації за долю Річі Посполитої переросла у військове протистояння між Росією та Османською Імперією, коли загін запорозьких козаків, що підпорядковувалися Максимові Залізняку, переслідуючи поляків, увійшов до міста Балта та розорив його. Хоча Росія заперечила власну причетність, з часом ставало зрозуміло, що їм немає необхідності підтримувати чи терпіти існування незалежних запорозьких козаків. Згодом, російські війська увійшли до Батурина, Запорожської Січі та Нового Кодака, скинувши гетьмана та поставивши на його місце людину пов’язану з Катериною Великою. Невдовзі, Росія офіційно анексує Гетьманщину, так само як анексує Кримське Ханство та частину Польші.

Павєл Перший (1796-1801)


Зі смертю Катерини Другої на престол зійшов її син, Павєл Перший, що провів ряд важливих державних реформ, однією з яких стало скасування петрівського указу щодо наслідування трону 1722 року. Цей указ скасовував давню традицію передачі трону синові-прямому нащадкові та натомість передача трону здійснювалася згідно заповіту складеного монархом. Ця реформа максимально розширив коло можливих претендентів на престол. Фактично монарх міг призначати своїм спадкоємцем кого завгодно.

Ця невизначеність призвела до так званої “епохи палацових переворотів” коли крім заповіту, майбутні імператори приходили до влади завдяки підтримці військових чи впливових груп бояр. Павлівська реформа скасовувала це, замінивши його австрійською системою первородства, де чоловіки мають переважне право, хоча жінки не виключаються. Також неправославним заборонялося ставати монархами. Та ця, та багато його реформ були зрештою якщо не прямо скасовані, то ігноровані наступними імператорами. Аж до Нікалая Першого більшість імператорів користувалися такою собі “гібридною” системою, де була скасована австрійська система первородства та пріорітетність надавалася заповіту імператора, та водночас перелік можливих спадкоємців зменшувався додатковими наказами та обмеженнями до безпосередніх нащадків імператора.

Магістр Ордену Госпітальєрів
Павєл Перший також став першим російським імператором - магістром Ордену Госпітальєрів. Між госпітальєрами та Росією вже давно тривали дружні стосунки, та коли Наполеон захопив Мальту під час свого єгипетського походу, саме Павєл дав прихисток чималій кількості лицарів ордену, що частково співпадало з продовженням послаблення протидії католицької церкви на території Російської Імперії. У знак подяки, ці лицарі-біженці оголосили Павла Першого своїм магістром, їхній орден отримав місце серед решти лицарських орденів, та спеціально для них було створено Велике Пріорство Російське, та три древні реліквії Госпітальєрів були перенесені з Мальти до Ґатчини (та згодом до Санкт-Петербургу). Пріорство визнавалося католицькою церквою (принаймні згідно слів російських дипломатів) як продовження Ордену Святого Іоанна Мальти, та не визнавався деякими іншими європейськими державами, частково через те, що керівник Російської Православної Церкви також взявся бути майстром ордену католиків. У якості доказу своєї позиції Павєл Перший наказує додати мальтійський хрест до гербу Російської Імперії.

Алєксандр Перший (1801-1825)


Після смерті Павла Першого, до влади приходить його син Алєксандр Перший, що відомий першочергово своєю іноземною політикою та новими завоюваннями. Саме за Алєксандра, Російська Імперія отримує Фінляндію, Бесарабію та Грузію та перемагає османів, персів, шведів і самого Наполеона, ставши першою за 400 років іноземним військом, що змогло вільно зайти до Парижу. Саме за його правління Російська Імперія отримує неабиякий престиж та геополітичну вагу, якісь майже одразу почали противитися решта світових сил, результатом чого стало протистояння між Великобританією та Росією у Азії, кампанії дестабілізації Османської Імперії в Балканах та кампанії підтримці абсолютизму та нищенню національних рухів.

Алєксандр Перший також вирішує зберегти Велике Пріорство, але повністю його реформувати та поновити його військовий статус. У своєму Госпітальєрському указі, Велике Пріорство реструктуризувалося у Орден Святого Іоанна Єрусалимського, або ж Орден Госпітальєрів. Лицарів звільнили від податків, нагородили землями та надали значну соціальну автономію, в обмін на постійну військову службу, зробивши їх схожими на православні козацькі війська.

Це рішення було сприйняте вороже Великобританією, що боялася поширення впливу Росії на Середземне море (Орден і досі вважав Мальту власною землею), та після звільнення/захоплення Мальти у 1800 році та перетворенням її на коронну колонію, вони та союзні їй держави підтримали новий Суверенний військовий орден госпітальєрів Святого Іоанна Єрусалимського, Родосу і Ма́льти, або ж Мальтійський Орден натомість. Питання спадкоємності між двома орденами стало значною дипломатичною проблемою у взаєминах Російської та Британської Імперії. Це та “Велика Гра” за володіння землями Азії спричинило до таємної війни між цими двома імперіями, під час якої вони охоче таємно спонсорували національні рухи та опозиційних політиків.

Післянаполеонівські зміни
Після Наполеонівської Війни, військовополонені французи-католики були розміщені на територіях Оренбурзького козачого війська та територіях заселення поволжських німців. Тоді як оренбурзькі французи швидко покозачилися та з другого покоління “зруснявіли”, волжські французи, швидко опинилися під опікою Ордену Госпітальєрів та асимілювалися у їхній склад. У майбутньому, чимало католиків у засланні так чи інакше опинялися серед Госпітальєрів та території навколо Покровської Слободи (сучасний Енґельс) поступово перетворювалися на “станицю” Ордену Госпітальєрів.

Нікалай Перший (1825-1855)
Кримська війна За правління Нікалая Першого, Російська Імперія зазнала першу хвилю націоналістичних повстань, тому почала зменшувати права та вольності своїх автономій: Царства Польського, Гетьманщини, Великого Князівства Фінського. Найбільших пригноблень зазнали саме Польща та Бесарабія: ЦП скасували конституцію, Бесарабію позбавили автономного статусу. Гетьманщині почали позбавляти козацьких вольностей, якими місцева еліта насолоджувалася. ВКФ на вигляд постраждало найменше, та певними указами їхні війська почали об’єднуватися (часом заміщуватися) з російськими.

Під час Східної Кризи 1839-1841 року, Імперія зайняла нейтральну позицію, беручи участь у складені Лондонського протоколу, на людях підтримуючи Османську Порту та водночас таємно підтримуючи Францію єгипетського Мухаммада Алі. Завдяки таємним перемовинам, Мухаммад Алі погоджується дотримуватися Лондонського протоколу. За ним залишаються Єгипет, Судан та Еялет Сідон, та він залишається васалом Османської Порти.

Наступного ж року у Лондоні підписується Лондонська Конвенція про протоки, яка доповнювала Лондонський протокол, вказуючи, що під час мирних часів доступ до Борфорської протоки зачинявся усім військовим кораблям, поза малих, що належали дипломатичному корпусу. Та водночас, Юнкяр-Іскелесійський договір між Російською Імперією та Османською Портою переписується у загальнішу “допомогу” у випадку вторгнення чи прохання султана, зберігаючи вплив Російської Імперії на Порту вкупі з Великобританією та Францією.

Правління Нікалая багато в чому можна назвати “реакційним” — саме за його правління в Росії почала посилюватися загальна цензура світського життя та формуватися російський націоналізм укупі з сумнозвісним концептом “Православ’я — Самодержав’я — Народність”, що приписував вірність православній релігії в духовному житті, автократії у державному, та головуючу роль російського народу у світському житті. В цих цілях Імперія почала впроваджувати закони, що сприяли русифікації “інородців”. Особливо це стосувалося євреїв, поляків та грекокатоликів, що наверталися у православ’я всіма можливими способами (включно з викраденням дітей).

Alexander II of Russia (1855 - 1881)


Правління Алєксандра Другого почалося під час Кримської Війни, що неабияк вразило молодого правителя та визначило подальшу його політику. Він розпочав (та в деяких місцях) продовжив реформу російського уряду та життя: скасував кріпосне право, зорганізував судові та адміністративні реформи, та в цілому завершив підкорення Кавказу, під час яких за його згоди було вчинені етнічні чистки. Також, як покарання за непокору, він скасував автономні права дані Гетьманщині та Польському Царству, офіційно включивши їх до складу Російської Імперії як офіційні губернії та розпочавши політику русифікації та атомізації суспільства, яку Російська Імперія продовжуватиме аж до її розпаду.

Найбільше в цьому плані пощастило Великому Князівству Фінському: їхня підтримка російського уряду та участь фінських загонів у війні за Аландські острови та в Криму врятувала їх від переважної більшості репресій, що спіткала решту європейських народів Російської Імперії. Та тим не менш, Алєксандр Другий продовжив політику “лагідної” анексії ВКФ поруч з політикою націоналізації Фінляндії: разом з власною валютою та введенням фінської мови як національної, розбудова економіки ВКФ відбувалася під контролем таємної поліції РІ та всіма способами “добровільно” наверталася у підтримку російської економіки, а не власної. Поза цього, фінський парламент вводив військовий призов для усіх чоловіків з тижневою перервою від офіційного указу Алєксандра для решти Російської Імперії.

Пам’ятаючи реакцію Заходу на попереднє придушення, політика Алєксандра Другого у Польщі, що була остаточно анексованою, була набагато м’якішою, ніж очікували націоналісти, та не набагато. Католицькій церкві були скасовані її привілеї, їхня земля націоналізована та самих католиків та грекокатоликів піддали репресіям та масовим засланням. Санкт-Петербург залишався єдиним місцем, де католики могли отримати освіту, та їхня діяльність контролювалася таємною поліцією. По всій Росії, крім автономної Фінляндії, латинська абетка заборонялася указом імператора та на її місце насаджувалася створена імперська російська кирилиця на основі російської, а російська мова ставала мовою адміністрації та науки. Це у свою чергу спричинило спад освіченості на території Польщі, Балтики та України, що компенсувалася діяльністю внутрішніх та закордонних активістів. Для поляків та гетманців віра та їхня абетка стали символом пасивного спротиву російській владі.

Дослухаючись звітам та порадам дослідників Російської Америки, Алєксандр Другий вирішує реформувати та посилити російську присутність там як продовження програми заселення Російського Сибіру. Його реформовано у Сибірську область, що належала Приамурському генерал-губернаторству.

Не знайшовши активної підтримки серед російських чиновників, вчений Микола Миклухо-Маклай вирішує захистити місцеве корінне населення власними силами. Звертаючись до проросійських панславістів, він оголошує набір добровольців для створення слов’янської (російської) колонії на території Берега Маклая спірної Нової Ґвінеї. За весь цей час йому вдається набрати близько 4 тисяч добровольців з Росії, Сербії, України та Болгарії та заселити ними Порт-Александр. Хоча згодом Порт-Александр перейшов до рук Німецької Імперії, ця успішна спроба дала початок так званій “Епосі Слов’янської Експансії”, під час якої незалежні гуртки панславістів організовували власні спроби будівництва чи заселення чинних колоніальних поселень з надією досягти там більшості та відійти до складу слов’янських держав.

Алєксандр Третій (1881 - 1894)


Алєксандр Другий загинув 13 березня 1881 року під час теракту скоєного соціалістичною групою “Народная Воля”. На його місце прийшов Алєксандр Третій, який відзначився реакційною та націоналістичною політикою, виправляючи та скасовуючи усі укази свого попередника, що були загрозою імператорської влади.

Першими такими були реформи та закони, що надавали іншим народам хоч трохи автономії. За правління Алєксандра Третього, уся Російська Імперія офіційно відкидала кирилізаторську політику та посилювала русифікацію своїх європейських володінь. Від тепер, усі книжки польською, литовською, українською чи будь-якою іншою мовою поза російської спалювалися, а розповсюджувачів чекало ув’язнення до 15 років або ж заслання до Америки чи Сахаліну. Представники інших вір також зазнали переслідування, старовіри масово покидали свої обжиті землі та тікали до безпечних земель Бесарабії, де їх приймали козаки-старообрядці, що вже там проживали.

Знаходження золота на території Американської області у 1886 році спричинює золотий бум, під час якого Канаді даються права розробляти шахти, виплачуючи податки та частину здобутого. Алєксандр у цілому прямо починає підтримувати канадійську колоніальну владу, яка в свою чергу всіма можливими силами обмежує прибуття американських гірників до регіону. Це погіршує дипломатичні відносини між Канадою та США, та Росія офіційно не втручається в ті справи поза необхідності. Знаходження золота використовується консервативною пропагандою як “Божа поміч” та возвеличує статус імператора. За допомогою транссибірської залізної дороги тисячі переселенців та в’язнів відсилаються розбудовувати Російську Америку, Сахалін, Приамур’я та Камчатку.

Афганська криза, також відома як Битва на Кушкі стала найбільшою проблемою для Російської та Британської Імперії та кульмінацією Великої Гри в Азії. Загострення між британцями та росіянами у Бухарському Еміраті завжди були, та Російська Імперія продовжувала своє повільне приєднання туркменських міст-держав до своєї території під пильним наглядом британських гарнізонів, що розміщувалися переважно біля кордонів з Афганістаном. Скориставшись територіальними бажаннями нещодавно анексованого міста-оазису, російські війська напали на (чи спровокували) афганські війська та захопили Панджех. Після дипломатичних маневрів, обидві імперії нарешті розробили точний план кордону між Російським Туркменістаном та Афганістаном. Війська, що були розташовані у Бухарському Еміраті остаточно розташовуються на його кордонах з Іраном та Афганістаном.

За допомогу у боротьбі з італійцями, Росія отримує (офіційно — купує право на розташування) право розміщувати флотилію та селитися в місті Тійо, що за наступні роки стає центром російсько-ефіопських відносин.

Нікалай Другий (1894-1918)
Правління Нікалая Другого, здебільшого продовжувало курс розпочатий його попередником: Росія остаточно та офіційно затвердила курс тотальної русифікації Фінляндії, приєднавши її до складу Російської Імперії. У 1906 році, Російська Імперія легалізувала старокатолицьку церкву Маріавітів та стала її пропагувати як офіційну заміну католицької. Ця підтримка дозволила маріавітам розповсюдитися по всій території Російської Імперії та успішно переманити чимало католиків Росії. Найбільшим “успіхом” цього було рішення Госпітальєрів прийняти маріавітство як офіційну віру, що дозволило церкві з’єднатися з чималою російською госпітальєрською мережею.

Російсько-японська війна
Хоча японці отримали чимало військових перемог під час російсько-японської війни, Нікалай Другий вперто продовжував воювати навіть після поразки під Цусімою та Мукденом та вперто продовжував війну аж до січня 1906 року. Російські війська почали помірну контратаку на Північну Маньчжурію, повернули деякі втрачені позиції та загрузли у окопній війні, що лише пришвидшило бажання світових сил зберегти чинний статус кво. За посередництва Франції та США, Японська та Російська Імперії підписали Портсмутський мирний договір 15 лютого 1906 року, за яким Японія зберігала право впливу на Корею, половину острову Сахалін, права на риболовлю в Приморську та порти Ляодунського півострову, тоді як Росія зберігала території, де зберігалася значна військова російська присутність (до Харбіну) та передавала права власності залізної дороги на цих землях японцям. Обидві сторони зобов’язувалися відступити війська від решти південної Маньчжурії, що відходила Китаю, та Росія не виплачувала жодних репарацій. Подібні умови миру були сприйняті обидвома сторонами негативно, що пересічний росіянин, що пересічний японець сприймали це за поразку.

Зосередившись на перемозі, Нікалай Другий вирішив значною мірою ігнорувати революцію 1905-1907 року, сподіваючись на сили та впертість місцевих гарнізонів та поліції, а також на те, що подальші військові перемоги змінять суспільну думку. Натомість пасивність імперської влади була сприйнята за слабкість, що лише посилило та підбурило протестні настрої до повноцінної революції. Хоча сучасна історіографія схильна вважати цю революцію за єдину, насправді їх об’єднувало лише спільна протицарська та терористична діяльність. Насправді поруч з політичними та соціальними рухами також існували націоналістичні, найбільшими з яких були польські, гетманські, фінські та балтійські рухи. Формування казацької та кривицької політичної культури також почалося саме з революції 1905-1907 року. Лише загроза економічного колапсу та втрата контролю над деякими містами змусила імператора погодитися на поступки. Був створений парламент, конституція та були скасовані чимало попередніх указів, що обмежували свободу слова та прав решти народів Російської Імперії. Утім існувати цьому парламенту судилося недовго: радикальність Думи та внутрішні конфлікти не давали йому нормально працювати та врешті решт остаточно паралізували його у 1910 році, через що російська влада просто не звертала на нього уваги, доки зрештою її не розпустили, а Нікалай Другий не скасував більшість реформ та законів конституції.

Перша Світова Війна
Під час Першої Світової Війни, Росія чинить успішну десантну операцію на Босфор та захоплює Константинополь 4 вересня 1915 року, що призводить до значної дестабілізації та деморалізації військ Османської Імперії, що перевезла більшу частину своїй військ до Дарданел, залишивши решту на німецьких союзників. Використовуючи спротив союзних сил, Росія закріплюється на захоплених територіях, відсилаючи якнайбільше військ та сил. Це призводить до збільшення політичного тиску союзників на нейтральну Грецію та ворожу Болгарію. Коли Румунія вступає до війни на боці Антанти, Російська Імперія не здатна забезпечити суттєву підтримку, обмежуючись лише бойовими діями проти Болгарського Флоту та логістичною допомогою. Після катастрофічної поразки румунських сил болгарами, російські війська, вкупі зі сербо-румунськими добровольчими батальйонами, змогли деякою мірою стабілізувати фронт, та тим не менш румунськими істориками подібна позиція часто трактується як “полишення Румунії напризволяще, що дозволило молдовським козакам розвернути новий фронт проти країни”.

Російська громадянська війна
Лютнева Революція 1917 року у Петрограді призвела до становлення Тимчасового Уряду Росії, що проголошував Російську Республіку та республіканську демократію замість монархії. У відповідь, Нікалай Другий вперто вирішив “закінчити те, що він розпочав кілька років тому” та віддав наказ вибити республіканців зі столиці. Водночас, активізувалися сили більшовицького Совіта, що створили Петроградську раду робітничих і солдатських депутатів, яка слугувала паралельним, “лівим” урядом на противагу республіканцям та “монархістам”. П’ятиденна битва між республіканцями та монархістами біля Царського Села вважається початком російської громадянської війни. Під час цієї битви гине Алєксєй: наймолодший син Нікалая та запланований спадкоємець. Це серйозно погіршує психічний стан Нікалая Другого та веде його та його прихильників до більшої радикалізації.

Не зумівши владнати з монархістами та комуністами водночас, більшовики розпускають Тимчасовий Уряд, оголошуючи про створення Російської Совітської Республіки. Ця ж республіка проводить з Німеччиною перемовини, які закінчують підписанням Брест-Литовської мирної угоди, фіксуючи поразку Росії та її вихід з Першої Світової Війни. У відповідь, Російська Імперія офіційно заперечувала цю, та будь-яку іншу совітську угоду, продовжуючи війну з Німеччиною та її союзниками та вважаючи РСР “німецьким ляльковим урядом”. Ті, у свою чергу сприймали їх як “агентів західної буржуазії” та вбачаючи у ній загрозу власній легітимності зосередили більшість військових сил саме на боротьбу з ними.

Розосередженість монархістів по всій території Росії вкупі з напруженими відносинами Російської Імперії з іншими націоналістичними та помірними лівими силами призвели до черги військових поразок проти більшовиків, на боці яких знаходилася більша частина боєздатних підрозділів російської армії. Нікалай Другий відсторонився від прямого командування на користь військової ради та невдовзі вчинив самогубство. У його останньому листі було написано, що він “віддає Росію на Божу милість”. Зрештою, монархістів було відсунуто аж до Маньчжурії та Російської Америки, де на їхню підтримку у 1918 році виступило Об’єднане Союзне Військо американців, канадійців та японців, що бажали утримати більшовиків від повного захоплення Сибіру. Військові бази Японії та Канади і досі розміщуються в чинному Приморському губернаторстві.

Зазнавши чисельних та болючих втрат у війні проти Фінляндії, Естонії та військового союзу Казакії, України та Кривії та загрузнувши у партизанській війні проти націоналістичних та протибільшовицьких повстань на захоплених територіях, Російська Совітська Республіка полишає спроби захопити закитайські укріплення монархістів, вирішивши зосередитися на економічній розбудові нової комуністичної держави.

У 1919 році Російська Імперія під керівництвом Нового Уряду перейменувалася у Російську Державу та перенесла свою столицю до Нового Архангельску. У 1922 році, чисельні комуністичні національні держави створили Союз Радянських Соціалістичних Республік. Між цими двома державами і досі не було підписано жодного мирного договору.