Перелік: Ідея

{| cellspacing=5 width=100% English - Українська
 * align="left" valign="top" style="background:#efefff; padding:8px" colspan="4" width=100%|
 * align="left" valign="top" style="background:#FFFFFF; padding:8px" colspan="3" width=100%|
 * align="left" valign="top" style="background:#FFFFFF; padding:8px" colspan="3" width=100%|

Даний розділ охоплює “дух” будь-якої ідеології — ідеї та принципи, що вони пропагують, а також усі та назви, за які люди так люблять чіплятися. Перелічені ідеології мають бути створені до 1930 року в найгіршому разі. У разі, якщо ідеологія створюється пізніше, її треба помічати як “зародкова”. Також ідеології ці ділитимуться згідно головному принципу, а не за поділом між лівицею та правицею.

Анархізм
Головним принципом анархізму є “бездержавність”: створення самоврядних суспільств, що керуватимуться органами влади на добровільній основі, на противагу чинному суспільству, де влада керує людьми за допомогою насилля та нав’язування населенню правил. Анархізм виступає проти "влади" та "ієрархії" між людьми загалом та виступає або за насильницьке повалення за допомогою революції, або ж добровільне усунення себе від усіляких ієрархій. Очікувано, що саме є “бездержавністю” та як її досягти, є предметом довгих і запеклих обговорень між різними гілками анархізму, а також лівими та правими коментаторами загалом.

Деякі регіони світу також мають «де-факто анархію» краху централізованого уряду, де реалізується Гобзова концепція «війни всіх проти всіх».

Звісно, самі анархісти не люблять коли їх порівнюють з такими регіонами, тоді як критики постійно тицяють в них як результат “анархізму в дії”.

Платформізм
Платформізм, також відомий як Махновщина, — це анархокомуністична ідеологія, головною особливістю якої є вимога єдності від своїх послідовників. Кожна платформова організація мусить мати головний набір тез та цілей, що ця група мусить втілити в життя, ігноруючи чи не зважаючи на розбіжності, задля запобігання внутрішнім чварам.

Беручи за основу досвід та ідеї Нестора Махна, здобуті ним під час громадянської війни Російскої Імперії та нищівної поразки анархістів від більшовиків і об’єднаних козацько-українських націоналістичних сил, дана ідеологія була розроблена уцілілими російськими та українськими анархістами в екзилі як відповідь на те, що вважалося ними за головну причину їхньої поразки: хронічну дезорганізацію руху анархістів.

Як ідеологія, платформізм наголошує на необхідності створення анархістських об’єднань з єдиною політикою та тісною організацією, що будуть здатні дієво впливати на робітничий і селянський класи. Платформізм (здебільшого) відкидає модель ленінського авангарду і натомість використовує класову свідомість і колективну відповідальність, аби теоретично та тактично об’єднати анархістів у єдиний федеральний виконавчий комітет, що здатен ефективно керувати під час класової боротьби. Основна критика платформізму фактично зводиться до примусової природи подібних організацій і дотримання ними єдиної лінії понад усе. Противники платформізму звинувачують їх у бажанні створити анархістську військову диктатуру чи просто централізовану владу в цілому.

Змішані ідеології
Як і вірування, люди також люблять змішувати політичні ідеології, ну чи обдумувати їх по-новому. Це певно є найкращою рисою людської креативності — завжди можна створити щось нове на основі прожитого досвіду та особистих поглядів автору, неважливо наскільки похідним буде кінцевий результат. Саме тому було б по-дурному з мого боку не включити сюди правила створення змішаних ідеологій та й найтиповіших її представників.

Аби створити змішану ідеологію, пам’ятайте, що дві ідеології не часто змішуються в однакових пропорціях. Інакше це була б вже не змішана ідеологія, а власна. Натомість в цих змішеннях одна ідеологія завжди панує над рештою, що й надає їй, так би мовити, “унікального присмаку”. Аби це показати, назва ідеології, що є головною треба вказувати першою при кодуванні нової назви. Зрештою, анархомонархізм першочергово це анархістська ідеологія, що хоче мати монарха за голову.

Соціалнаціоналізм
Також відомий як “лівий націоналізм”. Соціалнаціоналізм це суміш традиційно лівих ідей з репрезентативною демократією та націоналізмом. Будучи типово прогресивною ідеологією, соціалнаціоналісти проголошують поліпшення матеріальних і соціальних умов народу своєю головною метою, а також намагаються прищепити/підтримати почуття спільної національної ідентичності серед населення. Ця національна ідентичність проголошується вищою за відмінності (та упередження), засновані на багатстві, класі чи вірі.

Соціал-націоналізм, як правило, виступає проти імперіалізму, рабства та часто відкидає концепцію етнічного націоналізму, хоча два останніх не є типовими характеристиками і зазвичай розглядаються як побічний ефект того, що держава змушена вміщувати численні етнічні групи та/чи раси.

Як ідея, соціалнаціоналізм сягає своїм корінням у республіканський рух Французької революції та став популярним серед багатьох національних рухів за незалежність, що виступали проти іноземних загарбників. Вона також природно виникла в країнах, які чи раніше не мали єдиної політичної чи національної свідомості, чи як “нейтральний” наслідок жорстокої політичної боротьби між радикалами.

Ця «нейтральна» позиція є найголовнішою перевагою соціалнаціоналізму, оскільки вони не лояльні тій чи іншій ідеології та можуть змішувати та поєднувати різні політичні та економічні ідеї, допоки це не суперечить їхній меті соціальної справедливості та підтримки національної ідентичності. Водночас ця нейтральність піддається критиці як від лівиці, так і правиці. Обидва вважають, що дії соціалнаціоналістів не є достатніми для втілення заявлених ними ж мети, та доля подібної влади — впасти у популізм чи бути заміненою на диктатуру харизматичного лідера.

Фашизм
Описати, що саме є фашизмом... неабияк складно. І хоча можна стверджувати, що це тому, що сучасне сприйняття фашизму було викривлене його недоброзичливцями, та тепер означає все, з чим вони особисто не згодні, факт залишається фактом: це лише невелика частина причини. Фашизм складний за своєю природою, адже, він перебуває у стані постійного перевинаходження. Цей процес найпростіше порівняти з виправленням помилок у відеогрі, чи як штучний інтелект постійно ітерує, задля досягнення ідеального результату.

Фашизм може бути лівим чи правим, капіталістичним чи соціалістичним, авторитарним чи демократичним, прогресивним чи консервативним, державницьким чи анархічним, войовничим чи пацифістським. Він вільно бере та пристосовує все, що вважає корисним, і так само вільно відкидає те, що йому не потрібно, навіть якщо ще вчора він виступав за це. Це, певно, найбільша сила фашизму як ідеології, адже він ніколи не помре по-справжньому і може жити в людях, які можуть навіть не знати, що підтримують фашистські погляди. Саме тому ми відносимо фашизм до змішаних ідеологій: він може бути чим завгодно, і легше спробувати описати цілі та ідеали окремих фашистських партій, ніж намагатися пояснити їх загально.

Це не означає, що фашизм узагалі не має жодних засадничих принципів, просто самі засади настільки розпливчасті та гнучкі, що можуть пристосуватися практично до будь-чого: "Все в межах держави, нічого поза державою, нічого проти держави", або, використовуючи науковий термін, "палінгенетичний ультранаціоналізм".

Фундаментальною для фашизму є віра в те, що деякі люди заслуговують на більшу владу, ніж інші, і що суспільство має бути структуроване як ієрархія, в якій "кращі" керують/панують над "гіршими". І хоча це не є унікальним для фашизму, головна відмінність полягає в тому, що фашизм вірить у те, що:
 * "ми", як група, визначається тим, хто є головним, і людьми, які йому подобаються.
 * "ми" знаходимося в центрі міфологічного порядку важливості
 * "ми" повинні бути на вершині ієрархії
 * "ми" повинні будь-якими способами дістатися до вершини ієрархії, бо це "наша" доля
 * і якщо "ми" цього не зможемо, "ми" по-суті припинимо своє існування

Це і є основою фашизму як ідеології, і для досягнення цієї мети будь-яка ідея є прийнятною, допоки вона веде до влади. Однак ця основа є також його найбільшою і найочевиднішою слабкістю: коли "ми" визначається лише найсильнішим, в результаті створюється безліч "ми", що одразу змушені боротися за верховенство та ресурси. Випадки, коли фашистські рухи занепадали або зникали через те, що були недостатньо "фашистськими", не рідкість, і в той час як інші ідеологічні рухи пом'якшують подібну проблему, об'єднуючись в блоки та координуючи дії один з одним, фашистські альянси нечисленні, нетривкі та зазвичай закінчуються тим, що сильніший поїдає слабшого.

Ідентитаризм
Термін «політика ідентичності» є відносно новим. Вигадали його лише наприкінці 1970-х років, і все ж це неймовірно корисний термін, корисність якого, на мою думку, мало хто усвідомлює, частково через його сучасну суперечливу природу.

Його корисність стає зрозумілою варто вам надати просте пояснення, що таке «політика ідентичності»: це всеохоплюючий термін для позначення різних систем вірувань і способів політичної організації, що обертаються навколо інтересів конкретної ідентичності. Ідентичність ця може бути будь-якою: раса, стать, сексуальність, релігія, етнічна приналежність, тощо. І хоча людина може мати кілька ідентичностей одночасно, щоби бути ідентітаристом, вам потрібно думати про себе через призму конкретної ідентичності та що думати так бажано. Такі ідеї суперечать інтернаціоналістській позиції безкласових суспільств і саме тому – займають окрему категорію.

Поза того, існують випадки, коли прихильники ідентичності вважають свою обрану ідентичність за одну з найважливіших, якщо не найважливішу. У нашому світі цих людей називають по-різному: «радикали», «супремасисти», «терористи», «джихадисти» тощо. Але для стислості ми вказуватимемо ці підгрупи ідентитаристів префіксом “ультра-”.

Активізм за громадянські права


Розквіт соціалізму та лібералізму породив різноманітні соціальні та політичні ідеї, найпрогресивнішою (або деструктивнішою, залежно від вашої політичної орієнтації) з яких була ідея про те, що всі люди народжуються вільними та рівними у своїй гідності та правах, серед яких є Життя, Свобода та прагнення до Щастя.

Але суспільство далеке від того, щоб бути рівним у гідності та правах і донині, не кажучи вже про світ 1800-1930-х років. І тому люди почали займатися тим, що сьогодні називається "активізмом за громадянські права": надзвичайно широкою підгрупою політики ідентичності, головною метою якої є не створення нації-держави, а надання можливості всім людям цієї нації-держави користуватися рівними правами і мати рівні обов'язки без обмежень за ознакою раси, сексуальності, мови чи будь-якою іншою довільною і добровільною характеристикою. Сюди також входить боротьба національних меншин за власні права, допоки воно не переростає у сепаратизм.

Ультраактивізм за громадянські права
Активізм за громадянські права зазвичай уявляють як переважно ненасильницький громадський рух, що базується більше на низових кампаніях або цілеспрямованому політичному лобіюванні, ніж на актах насильства. Так склалося завдяки американському руху за громадянські права 1950-х років і діям Мохандаса Ганді. Але люди часто не беруть до тями, що ці приклади є винятком з правил, та радше є ознакою того, наскільки толерантним і прогресивним насправді є сучасне суспільство. Протягом більшої частини історії рухи за громадянські права були більше представлені насильницькими порушеннями суспільного життя, активною опозицією до влади, мучеництвом, тероризмом і повстаннями рабів. Готовність вбивати і бути вбитим в ім'я прогресу - це те, що перетворює активізм на ультраактивізм.

Націоналізм


Націоналізм є надзвичайно широкою частиною політики ідентичності, але саме ця широта робить його настільки стійким. У найзагальніших термінах, головною метою націоналістичного руху є представлення та просування інтересів певної нації-держави та захист інтересів людей, які належать до цієї нації. Якщо рух не має держави – він повинен її сформувати. Якщо люди, яких вони представляють, не мають сильного почуття національної ідентичності – їм потрібно її збудувати. І саме питання що саме є державою-нацією та національною ідентичністю і робить націоналізм таким строкатим.

Національна ідентичність може ґрунтуватися на будь-чому: культурі, кольорі шкіри, географічному розташуванні, мові, релігії, традиціях, гнобленні, валюті, протистоянні іншим націям, тощо. Чим більше спільного між двома далекими людьми з різних міст, тим більше вони можуть зрозуміти один одного і, таким чином, міцнішим стає той ідентитарний зв’язок. І якщо є достатньо людей, які відчувають те саме, думають те саме та поводяться так само, їхні інтереси необхідно якось представляти. Рішення націоналістів полягає у створенні держави-нації — країни, що служить та просуває інтереси цієї конкретної групи людей. “Державу-націю” далі можна назвати багатьма різними термінами, що вказують на її специфіку: “етнодержава”, де вона існує задля обслуговування певної етнічної групи, чи “ісламська держава”, що служить мусульманам згідно ісламським законам. У випадку громадянського націоналізму, власне, належність до держави, чи громадянство, вважається спільною основою, і держава існує задля обслуговування свої громадян, не залежно від віросповідання чи іншої приналежності.

Узагальнена практична критика націоналізму полягає в питанні репрезентації та толерантності до людей, які не є частиною зазначеної національної ідентичності, будь то інші люди чи навіть просто субкультура. Націоналісти... не можуть дати злагоджену відповідь на це питання, але розбіжність в цілому є виключно в плані толерантності. Якою б не була риторика, їхню позицію зазвичай можна підсумувати як “асимілюйтеся або забирайтеся геть”, проти чого можуть виступати інші люди, що живуть у цій державі.

Інтернаціоналісти критикують націоналізм за те, що він за природою своєю сіє розбрат. Замість того аби зосередитися на спільних рисах людства, вони спираються на й підкреслюють відмінності між людьми, роз’єднуючи їх, та часом навіть породжуючи ненависть. Для інтернаціоналіста, особливо лівого, націоналізм є лише інструментом для правлячих еліт для пригнічення мас, який руйнує та занурює особистість людини в єдине національне ціле.

Ультранаціоналізм
Ультранаціоналізм вважає «націю» найвищим благом, вважаючи, що життєздатність і виживання держави-нації є важливішим за життя її громадян. Ультранаціоналісти вважають свою націю вищою за всі інші, ставлячись до іноземців та чужих ідей у кращому разі зневажливо. Слід зазначити, що ультранаціоналізм не обов’язково є авторитарним, оскільки ідея нації ставиться понад усе, навіть лідера держави чи богів.

Комунізм
Комунізм це всеосяжна система ідей, що бажає:
 * у економічному плані створити суспільство, центром якого є суспільне володіння засобами виробництва та вільний розподіл товарів та послуг.
 * у соціальному плані створити безкласове, безгрошове та гуманне суспільство.

Як ідеології, комунізм та соціалізм є контроверсійними, хоча б тому, що навіть самі комуністи та соціалісти не знають, який термін найкраще вживати. Що в нашому, що в тому світі обидва ці терміни використовувалися майже взаємозамінно. Потреба в розрізненні ставала тоді, коли треба було відділитися від інших комуністів/соціалістів, з якими людина не погоджується ідеологічно. Усе це через те, що загально, всі вони погоджуються щодо кінцевої мети та (більш-менш) спільних ворогів, та не погоджуються як цієї мети досягти.

Варто також зауважити, що марксизм загалом не надто розділяє “соціалізм” від “комунізму”, називаючи їх “низькорівневий комунізм” та “високорівневий комунізм” відповідно. І хоча різні назви для цих стадій не були чимось новим, ці терміни почали означати різні речі лише після Російської Революції, коли “комуністами” почали називатися соціалісти, що підтримували більшовиків. Тим не менш, безкласовість та бездержавність притаманні що тим, що іншим.

І тому, аби не витрачати ні мій час, ні час читачів на розрізнення між сортами соціалізму та комунізму, найкращим рішенням буде, на мою думку, зорганізувати їх за найголовнішим розрізненням між різними лівими ідеологіями: експансіонізм, ну чи віра в те, що цілі революції/комунізму мусять бути реалізовані глобально, а не на локальному чи національному рівні.

Задля розрізнення, тих, що хочуть розвинути комунізм/соціалізм в межах однієї держави ми запишемо в “прогресивні” ідеології.

Авангардний соціалізм
Авангардний соціалізм, також відомий як “ленінізм” або “більшовизм”, заснований на інтерпретації та розвитку Леніним теорії марксизму. Ленінізм вважає, що аби досягти комуністичного суспільства, згуртована група людей із робочого класу (пролетаріату), відома як “революційний авангард”, мусить зібрати навколо себе найбільшу частину робочого класу в єдину політичну партію, що зватиметься “авангардна партія”.

Далі ця партія зорганізує робочий клас та надасть їм відчуття колективної приналежності (тобто, класову свідомість). Це допоможе створити ґрунт для народної революції, під час якої проголоситься диктатура пролетаріату: суспільства, де “держава” та “робочий клас” є тотожними поняттями. Головною задачею цієї держави буде створити умови переходу суспільства до високорівневого комунізму та остаточного знищення класу як соціального поняття. Коли ці умови будуть виконаними, уся політична влада належатиме колективу, тому необхідність у обмеженому органі влади з монополією на законне застосування сили (тобто державі) відпаде саме собою.

Задля підтримки єдиного та послідовного фронту проти контрреволюціонерів та інших класів, авангардну партію мусять очолювати найбільш класово свідомі революціонери, головною метою якої буде розвиток і контроль партійних цілей та ідеології. Далі вся партія повинна повинна узгодити та чітко слідувати цій ідеології (демократичний централізм).

Іншою особливістю ленінізму була його відповідь на питання націоналізму та самовизначення. Загально, вони виступають проти імперіалізму та підтримують національне самовизначення...виключно в контексті боротьби з етноцентризмом, що зростав серед національних меншин та пригноблення з боку імперіалістичної більшості.

Слід пам’ятати, що авангардний соціалізм це інтернаціоналістична ідеологія, створена на понятті класової боротьби. Ідеї націоналізму, релігії чи етноцентризму вважаються ними за буржуйську оману. Саме тому авангардні соціалісти визнають право людей на самовизначення та право на відокремлення, але не визнають жодної іншої ідеології, окрім себе.

Типовою критикою авангардного соціалізму є те, що вона є недемократичним тлумаченням соціалізму, та чи не найбільшою критикою є звинувачення у лицемірстві: адже Ленін сам мусив неодноразово та суттєво відхилятися від власних принципів під час його будування. Типовими прикладами подібного є розпуск совітів задля централізації політичної влади в руках авангардової партії та НЕП. Останнє є особливо контроверсійним, деякі ліві активісти навіть сприймають це за відступ від принципів соціалізму.

Другим поширеним об’єктом критики є їхня позиція стосовно національного самовизначення. Соціалісти-інтернаціоналісти категорично її заперечують, вважаючи, що національна ідентичність є вторинною по відношенню до класової, та її слід або ж ігнорувати, або ж знищувати. Націоналісти ж, особливо з територій колишньої Російської Імперії, також вважають їхню позицію лицемірною, вбачаючи у їхніх спробах насиллям створити дружні соціалістичні уряди у Кривії, Україні, Фінляндії, тощо, дії, що суперечать їхній обіцянці поважати право на відокремлення колишніх частин Російської Імперії.

Зінов’євізм
Зінов’євізм, також відомий як “марксизм-ленінізм”, це зародкова гілка авангардного соціалізму, заснована Григорієм Зінов’євим, чинним генсеком ССРР, на його власних ідеях та тлумаченні робіт Маркса та Леніна. Він підтримує створення авангардної пролетарської партії, що сприяла б створенню диктатури пролетаріату за допомогою централізованого органу управління. Поза цього він також підтримує позицію “соціалізму в одному союзі”, “командну централізацію” та принцип “повзучого інтернаціоналізму”.

“Соціалізм в одному союзі” це менш принцип та більше відповідь Зінов’єва на економічну та політичну ізоляцію ССРР, а також спростування ідеї “соціалізму в одній державі”. Аргументація тут наступна: замість централізації територій у одну соборну державу, буде краще децентралізуватися на основі певної характеристики. У випадку Росії, цією характеристикою стала етнічна приналежність, хоча сам Зінов’єв ніколи цього не уточнював та здебільшого орієнтувався на тексти Леніна. Новостворені держави б автоматично ставали членами більшої федерації соціалістичних держав та вносили б свій вклад у розбудову єдиної соціалістичної економіки. Таким чином замість конкуренції з капіталістами, соціалістичний ССРР створить власний, незалежний від решти світу, соціалістичний “ринок”. На додачу, це зміцнить загальне економічне становище союзу, адже замість загального центрального плану з Москви, кожна країна-член розроблятиме власний план, що узгоджуватиметься з федеральною столицею.

Задля забезпечення згуртованості місцевого та федерального уряду, всі елементи влади повинні підпорядковуватися централізованій командній структурі, тобто, мати єдиний бюрократичний апарат, що здатен ефективно контролювати та планувати економічне та соціальне життя федерації. Для ефективного контролю та швидкого покарання контрреволюціонерів та зрадників, цей орган керуватиметься за правилами війська. У майбутньому планується перехід цього апарату на єдину мову, що була б окремою від решти національних мов та вважалася б справжньою мовою соціалізму.

Ідея “повзучого інтернаціоналізму” першочергово була створена аби пояснити ідеї Бухаріна стосовно ринкової соціалістичної економіки НЕПу, та після його виганння, Зінов’єв використав цей термін аби пояснити засадничу ідею міжнародної політики ССРР. У її основі б стояла підтримка та поступова асиміляція місцевих соціалістичних та комуністичних груп у єдину командну структуру ССРР, та коли вони захопили владу на свої територіях — включення їх у ССРР задля інтеграції та захисту. Таким чином, Зінов’єв продовжує політику підтримки меншин, яких пригноблюють проти сил капіталістів та колоніалістів та впевниться, що політика “світової революції” реалізовуватиметься кожного нового регіону.

Троцькізм
Троцькізм, також відомий як “більшовизм-ленінізм”, це зародкова гілка авангардного соціалізму, заснована Левом Троцьким на його власних ідеях та тлумаченні робіт Маркса та Леніна. Він підтримує створення авангардної пролетарської партії, що допоможе створити диктатуру пролетаріату, та потім експортуватиме революції в інші країни та землі за допомогою пролетарського інтернаціоналізму.

Та від також вірить у те, що нова соціалістична держава мусить керуватися виключно робочим класом (на противагу робітничо-селянському ССРР) згідно принципу совітської демократії, на противагу зінов’євсько-сталінській централізованій бюрократії.

Двома найголовнішими принципами троцькізму є принципи “постійної (безперервної) революції” та “виродженої соціалістичної держави”, хоча на момент закінчення Кайне Цайту повністю розвинутим є лише перший.

Теорія “постійної революції” є поясненням як соціалістичні революції можуть відбутися у суспільствах, що не досягли достатнього рівня капіталізму. Згідно Троцького, якщо у країні (штибу Росії), клас капіталістів заслабкий аби сприяти розвитку промислового робочого класу, робочий клас, що існує наразі мусить взяти цей розвиток у свої руки та взяти контроль над країною за допомоги/в союзі з селянством. Ця народна революція прямим чином переросте в соціалістичну революцію, таким чином стаючи постійною, чи безперервною.

Принцип “виродження” остаточно сформується Троцьким у 1937 році як додаток до його теорії постійної революції та реакція на стан Радянського Союзу. Згідної неї, диктатура пролетаріату може створити потужну касту бюрократів, що захопить владу у робітників. Подібна держава не зможе досягти високорівневого комунізму та якщо політична революція не повалить бюрократів, вона рано чи пізно скотиться назад у капіталізм. Це в свою чергу підкреслює необхідність безперервної революції.

На момент 1930 року, “троцькізм” як термін здебільшого використовується більшовиками з метою дискредитації принципів лівої опозиції ССРР. Лише зі створенням Четвертого Інтернаціоналу у 1938 році вона стане повноцінною ідеологією.

Консерватизм


Консерватизм це політична та соціальна філософія, що орієнтується навколо ідеалів збереження та вдосконалення суспільно-культурних процесів відповідно до загальноприйнятних суспільних норм, тобто, традиції. Як прогресизм, консерватизм представляє собою широкий спектр ідей та теорій. Опозиція змінам є чи не єдиною рисою, спільною їм усім. Опозиція може бути як насильницька, так і мирна, як радикальна, так і поміркована.

Вони можуть виступати за повільніші, постійні реформи, а не за драматичні зміни, задумані прогресистами та комуністами. Вони можуть виступати за повну відмову від сучасності та повернення до бажаного минулого стану речей, і це минуле навіть не обов’язково мусить бути реальним та історичним. Вони можуть виступати за вільний ринок або вони можуть виступати за економіку, контрольовану державою.

Так чи інакше саме це позиціювання, що все у чинному суспільстві і так нормально, та, поза деяких старих ідей, що варто було б повернути, все має йти своїм плином, без змін і робить з консерватора консерватора. Адже знайоме теперішнє завжди краще за невідоме майбуття.

Прогресизм
В епоху соціальної та політичної революції завжди знайдуться ті, хто бажає покращити своє нинішнє суспільство значно суттєвіше, ніж просто дати їм кращі інструменти. Ці ідеології представлені в Кайне Цайт як «прогресивні»: широкий спектр різноманітних лівих і правих ідей, які рішуче підтримують розширення та прискорення певних наукових, економічних чи техносоціальних процесів для створення радикальних змін у суспільстві незалежно від їхньої ціни.

Варто зазначити, що прогресивізм не завжди є чимось хорошим і, на противагу комуністичним ідеологіям, далеко не глобальний. Тоді як комуністи виступають за глобальний бездержавний світ, прогресисти не мають єдиної думки з цього приводу. Багато з цих ідеологій, як правило, є твердими націоналістами чи регіоналістами, віддаючи перевагу або децентралізованій співпраці, або повній ізоляції від решти світу. На думку прогресистів, соціалістична революція не прискорює світ достатньо швидко і в правильному напрямку.

Прогресизм можна розглядати як пряму протилежність консерватизму; у той час як консерватори прагнуть зберегти або повернутися до минулого стану буття, прогресисти прагнуть штовхати суспільство вперед у майбутнє з великою швидкістю. Звідси і його назва.

Сталінізм
Сталінізм, також відомий як “креативний ленінізм”, це зародкова гілка авангардного соціалізму, заснована Йоисфом Сталіним на його власних ідеях та тлумаченні робіт Маркса та Леніна. Він підтримує створення авангардної пролетарської партії, що створить диктатуру пролетаріату. Від решти відбруньковувань авангардного соціалізму його різнить вірність ідеї соціалізму в одній державі та принцип “практики” чи “креативного марксизму”.

Позиція “соціалізму в окремо взятій державі” була створена з необхідності, адже очікувані західноєвропейські соціалістичні революції або зазнали поразки або ж відвернулися від більшовиків ідеологічно. Саме тому ССРР було запропонувало собі (та іншим комуністичним державам) розпочати розбудову власної інфраструктури, замість очікування чи сприйняттю світової революції. Таким чином кінцеву мету світової революції “відклали” та її реалізують тоді, коли ланцюг соціалістичних революцій зрештою повториться.

Концепція «практики» повністю була розроблена Сталіним уже під час його заслання, та вона була у нього завжди, навіть за часів Леніна. На думку Сталіна, він був усунений від влади особою, яку він вважав за демагога та розпещеного емігранта, що призвело до його принципової ненависті до поняття догми. Саму тому він пропонував натомість аби марксистська ідеологія не була зв’язана ідеями чи переконаннями однієї особи, а натомість була «творчою» чи «практичною»: пристосовувати теорію соціалізму до наявної ситуації, а не сліпо гнути свою лінію заради нечіткої мети. «Практика» не означає повну відмову від теорії марксизму, оскільки Сталін все ще базував свої переконання на ленінізмі та описував себе як вірного ленініста. Він радше закликає критично подумати про обрану догму, відкинути ті її елементи, що є непродуктивними, та прийняти корисні елементи з інших марксистських інтерпретацій.

З 1929-1931 року його погляди на владу стали радикальнішими, частково як реакція на те, що відбувалося з соціалістичними революціями в усьому світі. У своїх творах він ввів концепцію «загострення класової боротьби» (зневажливо названу «класовою тотальною війною»): зі зростанням впливу пролетаріату, його вороги слабшатимуть і жорсткіше противитимуться власному знищенню, використовуючи будь-які наявні методи спротиву. Саме тому репресії та навіть повне винищення є необхідними, аби не дати їм досягти бажаної контрреволюції.

Він також писав, що децентралізований, демократичний соціалізм був слабким саме тому, що він спирався на примхливу волю народу. Сильна соціалістична держава потребує сильної центральної фігури, навколо якої люди могли б згуртуватися й присвятити їй своє життя, навіть якщо вони скептично ставилися до ширших соціалістичних цілей.

Центризм
Під “центристами” люди зазвичай мають на увазі те, що людина притримується “поміркованих” політичних поглядів, уникає крайнощів та пропагує прагматичний, пожливо навіть реалізмовий підхід до політики. Іноді під «центризмом» також розуміють банальну відсутність твердих переконань або навіть загальний аполітизм – неприйняття або повне уникнення теми політики.

Та всі ці визначення мають одну спільну рису: бажання знайти та підтримати «золоту середину», навіть якщо це означає йти проти всіх.

І тому в цій категорії ми описуємо ідеології, що є цілком і беззастережно «посередніми». Задля збереження стабільності національної політики, вони протистоять або уникають політичних змін, які призвели б до різкого зсуву вліво або вправо... або взагалі відкидають їх, надаючи перевагу правити практично, що б це для них не означало.

Популізм
Різниця між «людьми» та «народом» є дуже тонкою. Настільки тонкою, що деякі люди й не розрізняють ці два поняття. Адже, що таке “нарід”, як не узагальнена збірка людей? Але було б нерозумно ототожнювати «націоналізм» і «популізм», хоча б тому, що їхня цільова аудиторія таки різна. Націоналіст дбає лише про націю та людей, яким нація служить. Натомість популіст дбає про людей і про їхні бажання загалом. Саме ця «широта» робить популізм відмінним і «центристським».

Популізм не є послідовною ідеологією, натомість його краще варто розглядати як загальний термін для рухів, які підкреслюють мудрість і чесність простої людини та її боротьбу проти... будь-чого. Найчастіше це боротьба з «елітами»: кмітливість звичайних людей порівнюють із уявною злочестивістю та безчестям можновладців, покладаючи провину за біди суспільства та невдачі уряду на тих, хто має більше грошей і зв'язків, ніж глузду та порядності.

Іноді ворогом простих людей є не рідні еліти, а саме вихідці з інших націй або великі бізнес-підприємства. Вони гноблять і знущаються над бідними простими людьми, відбираючи ресурси у бідних. Хіба ж тоді не шляхетно виступати проти таких тиранів і забирати назад те, що по праву належить народу?

Іноді ворогом простих людей є саме поняття «прогресу», бо саме звичайну людину він жує першим. Яка ціна довгостроковим обіцянкам стабільності та багатства для пересічної людини, коли він голодний і не може знайти роботу? Яка різниця звичайній людині на ВВП чи інші вимірювання, коли його працю замінюють машини чи дешевша робоча сила у вигляді іммігрантів? Товку з того прогресу, якщо я не зможу використати його плоди? Якщо сучасність веде до кризи, то на біс батька та сучасність взагалі здалася?

Що з цим робити залежить від інших політичних уподобань, адже популіст рідко коли послуговується суто волею народу: тоді як лівий популізм може часто наголошувати на економічному елементі, правий популізм може натомість зосереджуватися на соціальних і культурних елементах. Іноді єдиною метою популістського руху є сприяння змінам, яких бажають люди, іноді метою є повернення до ідилічного минулого. Дехто вважає, що справжній популізм може виникнути виключно за допомогою сильного, стабільного, пильного уряду, який може закріпити волевиявлення завдяки прямій демократії, децентралізації, субсидіарності та, перш за все, солідарності. Деякі вважають, що справжній популізм може виникнути лише в по суті охлократії (владі натовпу). Деякі просто осідлали хвилю народної підтримки, задля досягнення власних політичних цілей.

Саме через цю невизначеність деякі люди і вживають слово “популіст” у принизливому контексті. Основна критика цього руху полягає в тому простому факті, що найчастіше нарід сам не знає, чого він хоче, через брак знань або бажання знати. Через це слухати нарід на повному серйозі тотожно самознищенню власної спільноти.

Переліки:

 * Вступ до політики
 * Перелік: Земля
 * Перелік: Економіка
 * Перелік: Правління