Кримська війна

{| cellspacing=5 width=100% English - Українська
 * align="left" valign="top" style="background:#efefff; padding:8px" colspan="4" width=100%|
 * align="left" valign="top" style="background:#FFFFFF; padding:8px" colspan="3" width=100%|
 * align="left" valign="top" style="background:#FFFFFF; padding:8px" colspan="3" width=100%|

Кримська війна є однією з найвизначніших війн 19 століття, що кардинально змінила геополітику світу та зруйнувала бар’єри та домовленості, що до цього гарантували стабільність та безпеку на території Європи. Причин цієї війни було чимало, навіть важко вказати ті, що були головними.

“Велика Гра”
“Велика Гра” — узагальнена назва протистояння між Британською та Російською Імперіями в Азії, що також в цілому можна назвати колоніальним її розподілом між двома державами. Бажаючи зменшити шанс ворожого нападу зі Сходу (особливо від вторгнення різних пів кочових племен) та мати вільний доступ до ринків та ресурсів тих земель, Російська Імперія в Азії вела загарбницько-колоніальну політику ще з часів Петра Першого, та значного успіху в цьому вона досягла саме у 18-19-тому століттях, анексувавши та захопивши чимало східних ханств та царств. Британська Імперія в Азії вела колоніальну політику за допомогою напівприватних компанії та підконтрольних їй місцевих ватажків, та навіть такої влади над Індією було достатньо для визнання її офіційною власністю імперії. Власністю, яку вона не бажала втрачати чи віддавати Росії. Побоюючись російського вторгнення в Індію, Британська Імперія створила план колонізації Азії, створивши ряд союзних чи підконтрольних їй держав-буферів між двома світовими силами. Цей план у більшості випадків не спрацював: російські війська завдали значної поразки османам, персам та малим ханствам, що не мали підтримки решти великих держав, отримавши контроль над чималою кількістю земель, що в свою чергу призвело до збільшення військової присутності обох сил, мовчазну чи відкриту підтримку ворожих іншій імперії сил (емірати та племена Кавказу з боку Росії та афганців із персами з боку Британії) та полювання на шпигунів.

Чи не найбільшою жертвою цієї великої гри стала Османська Імперія. Через тотальну корупцію серед чиновників та релігійний консерватизм країна переживала занепад, яким скористалися решта світових сил, все частіше втручаючись у їхню внутрішню політику під приводом захисту християнських меншин. Націоналістичні бунти та непокора Балкан були лише яскраво вираженим симптомом набагато глибших внутрішніх проблем. Спочатку сили післянаполеонівського Священного Союзу підтримували Османів у боротьбі проти греків, дотримуючись згоди про придушення націоналістичних повстань, які загрожували європейській стабільності, та звірства з якими мусульманські османи розправлялися з греками спричинив скандал серед тогочасних європейських ЗМІ, змусивши щонайменше Росію різко змінити свою політику. Підтримка сербів та греків світовими силами спричинили повномасштабну поразку османів у військовому плані та кризою ідентичності у моральному. Відчуваючи це, світові імперії почали поступову колонізацію: Франція захопила Алжир, Російська Імперія захопила Дунайські Князівства Молдови та Валахії, Британська Імперія примусила османів підписати торгові домовленості, що знімали мито з британських товарів та давали їм повний доступ до османських ринків та ресурсів. Останнє спричинило зміну у політиці Великобританії, бажання розірвати османів на шмаття було замінено бажанням зберегти стабільність Османської Імперії якомога довше. Великобританії це також дозволило включити Османську Імперію до свого плану створення буферної зони між нею та Росією, що в свою чергу також змусило Росію шукати важелі впливу на османів. Такими стали домовленості військової допомоги та зобов’язання визнавати Російську Імперію гарантом безпеки православних, що проживали на землях Османів.

Російська Імперія вважала відмову від ексклюзивних прав на контроль Босфорської протоки достатнім компромісом для Великобританії, тоді як сама вона сприймала продовження реформованого Юнкяр-Іскелесійського договору серйозною загрозою власним інтересам. Спроби османів модернізуватися та насадити ідею османізму зустрічали спротив як націоналістів, так і внутрішньої бюрократії.

Священний Союз
Будучи основоположником Священного Союзу — консервативно-реакційного союзу Австрії, Прусії та Росії створеного задля збереження статусу кво та придушення націоналістичних повстань, Росію ненавиділи світові ліберали, вбачаючи варварство та дикість “жандарма Європи” в жорстокому придушенні польського повстання 1830 року та відвертих погрозах знищити бельгійській національний рух того самого року. Придушення ліберальних угорського та волосько-молдовського повстань 1848 лише посилювали цю ненависть.

Не було до Росії особливої любові і в католиків з православними, що не належали до Московського патріархату. Під виглядом приборкання повстання, у Польщі знищувалися католицькі храми та організація, у Молдові та Волощині зазнавали переслідування молдовські козаки-старообрядці. Навіть лояльні імператорові госпітальєри зазнали певних утисків.

Відносини з Францією, хоча й сприймалися самою Російською Імперією як дружні, були вельми напруженими, бо Нікалай зневажав Луї-Філіпа та його “ліберальний” імідж “короля з народу” та на фоні готував Священний Союз саме як додаткову протифранцузьку коаліцію. Тому коли в наслідок власної ліберальної революції король зрікся престолу та на його місце зійшов Наполеон Третій, створивши Другу Французьку Республіку, французька влада не тішила себе ілюзіями щодо реакції Росії. Незадоволений чинним статусом кво, вся закордонна політика Наполеона Третього стала спрямовуватися на поновлення величі французької держави, укладаючи власний союз сил проти Священного Союзу. Підтримуючи Ватикан, Наполеон Третій вступив у релігійне протистояння з Нікалаєм за право захисту християнської меншини Палестини. Поєднуючи реваншистські настрої всередині Франції, католицьку підтримку та ненависть лібералів до Російської Імперії, Наполеон розраховував на національну підтримку неминучого конфлікту. Французи ввели свою флотилію до Егейського моря. Росіяни мобілізували військо біля Молдовського та Волоського князівств та цитуючи Юнкяр-Іскелесійський договір, активізували чорноморський флот.

Коли дві сторони неминуче почали нарощувати військову міць на кордонах Османської Імперії, російська влада спочатку намагалася примиритися з Великобританією. Хоча відносини між нею та Російською Імперією не були найкращими, дипломати робили ставку на не бажання британцями повторення наполеонівських війн. Ці сподівання виявилися марними, місцеві ЗМІ підтримували напад на Російську Імперію, та в обмін на військову підтримку британські дипломати (можливо всупереч політиці британського парламенту) добилися того, що османи лише наполовину задовольнили російські вимоги та розірвали Юнкяр-Іскелесійський договір. У відповідь, Російська Імперія розриває з Османами дипломатичні відносити та займає Молдову з Волощиною. Компромісні пропозиції від світових сил не підтримувалися чи саботувалися, в Османській Імперії відбувся сплеск ісламізму та націоналізму, Великобританія приєднує свою флотилію до французької у Дарданелах.

Власне війна
Перша фаза війни йде на користь російських військ. Вони успішно протистояли османським військам на Кавказі та Дунаю, швидко захопивши непідготовлену Силістрію, що змусило Австрію виступити на боці османів, оточити російські війська та оголосити ультиматум. Російська Імперія була вимушена на нього погодитися. Чим далі війна йшла, тим гіршою ставала ситуація Російської Імперії, якій союзники не давали можливості вийти з цієї війни на її умовах.

Але й перемога союзних військ не видавалася настільки вже й переконливою: хоча вони зрештою захопили Севастополь та завдали російським військам чимало втрат, решта фронтів не мала настільки гучних успіхів, а саме захоплення Севастополю супроводжувалося страшними втратами та гуманітарною катастрофою серед союзників. Впевнені заяви вже нового російського імператора про поновлення балканського фронту та його успіхи проти османів на Кавказі завели усі сторони в глухий кут. Лише погроза Австрії та Прусії вступити у війну на боці союзників змусили Алєксандра Другого сісти за стіл перемовин, у результаті якого був створений Паризький мирний договір, за яким: • Росія втратила контроль над Волощиною, Молдовою та бесарабськими землями до Дунаю. Сам Дунай оголошується вільною зоною. Захоплені території обмінюються. • Російській та Османській Імперії заборонено тримати військовий флот на території Чорного Моря. Їм також заборонено будувати укріплення на певних територіях. • Бухарський Емірат перетворювався з Російського Протекторату на територію контрольовану Британською та Російською Імперією спільно. • Християни Османської Імперії стали захищатися усіма християнськими державами, повертаючи статус кво. • Волощина та Молдова де-юре стають нейтральною територію, якою керує Османська Імперія та коаліція Світових Сил. Де-факто ж вона впадає під керівництво Австрії.

Епілог
Кримська війна стала першою широкомасштабною війною світових європейських сил, що в свою чергу призвело до створення та поширення нових цивільних та військових технологій, етногенезу та зміну національних та етнічних кордонів. Зазнавши принизливу поразку, Російська Імперія впала у економічну кризу, з якої вони вийшли лише 14 років після війни та кризу ідеологічну, під час якої створилися передумови для ліберально-соціалістичних та консервативно-націоналістичних політичних течій. Османська Імперія збанкрутувала та стала економічно та політично залежною від Франції та Великобританії. Великобританія не домоглася більшості власних цілей, що спричинило невелике внутрішнє невдоволення. Спільне керування Бухарським Еміратом обмежувалося помірною британською військовою присутністю.

Після війни території Волощини та Молдови почнуть повільну кампанію злучення та формування двох націоналістичних течій, гетманці отримають досвідчених ветеранів-активістів з обох сторін конфлікту, посилюючи вимогу незалежності від Москви. Турки та мусульманські народи, що до цього підтримували союзні війська були залишені напризволяще. Більшість кримських татар, черкесів або ж втекли до Османської Імперії, або ж були репресовані та замінені християнським російським, вірменським та козацьким старовірним населенням.