Кривія

Кривицька Народна Республіка (крив.:Кръıвıцкаѧ Народнаѧ Рэспублıка чи Kryvickaĭa Narodnaĭa Respublika) або Кривія — кривицька держава зі тимчасовою столицею в Мінську. Межує з Українською Державою, Польщею, Литвою, Середньою Литвою, Латвією та РФРСР.

Історія
У нашому світі “кривичі” звуться “білорусами” та їхня історія до 17 століття не настільки вже й відмінна. У часи Київської Русі, на території Білорусі-Кривії проживало кілька слов’янських племен, які згодом утворили кілька князівств, найвідомішим з яких було Полоцьке князівство, яке знаходилося на варязькому шляху. Одним із таких племен були кривичі, які згідно деяких літописів і складали народ Полоцького князівства. Поруч із ними проживали балтські племена, з якими ці слов’янські племена мали постійний контакт, під чим маємо на увазі те, що вони платили Полоцьку данину та час від часу потерпали від руських походів на їхні землі. З часом ситуація змінилася — об’єднавшись у таку-собі племінну конфедерацію на території чинної Аукштайтії, балти почали спочатку робити малі походи на руські землі, а згодом стали достатньо сильними щоб самім вимагати данину навіть від Новгороду.

Із розвалом Київської Русі сучасні землі України та Білорусі опинилися під владою Литовського королівства, яке згодом стало Великим Князівством Литовським (ВКЛ). Саме під довгою владою цієї держави слов’янські народи Білорусі-Кривії гуртувалися в народ під назвою “литвини”. Наскільки сильним був вплив русько-литвинської культури на Велике Князівство є предметом довгих дебатів та часто використовується в політичній пропаганді.

Із часом, Велике Князівство Московське (згодом Московське царство) постає як суперник Великому Князівству Литовському та вступає з ним у чисельні військові конфлікти, які литовці поступово починають програвати. Це спричиняє об’єднання Литви із Польщею в 1569, що розпочинає хвилю полонізації та ще більше розколює православне та католицьке населення ВКЛ. Нарешті, у 1655 році розпочинається “Потоп” - вторгнення у Річ Посполиту коаліції на чолі зі Шведською імперією, під час якої також відбувається Хмельниччина та місцеве антифеодальне повстання шляхти Великого Князівства Литовського проти Польщі. У наслідок цього на землях Дикого Поля утворюється Гетьманщина, а ВКЛ втрачає великий шмат своїх українських володінь, що остаточно відділяє українців та литвинів. Саме звідси й починається історія кривицького народу.

Століття кайданів
Річ Посполита втрачала свої міжнародні позиції та вплив на шляхту загалом, що можна було спостерігати у місцевій війні між проросійськими та прошведськими литовськими шляхтичами, яка в купі з козацькими заворушеннями лише погіршувала загальний стан кривицького населення. Після низки поразок, Польща посилює політику полонізації земель ВКЛ, віддаляючи католицьке та православне населення між собою. На захист останніх часто виступали козаки Гетьманщини, що використовували це для поширення власного впливу. Варто зауважити, що козаки та згодом Гетьманщина не мали великої популярності на литвинських землях. Хоч навіть литвини симпатизували православним козакам та чимало литвинів служили чи втікали до козацьких таборів, самі ж козаки під час сутичок з поляками та литовцями спричиняли масові заворушення на території Білорусі-Кривії, що згодом переросли в облоги міст, здирання “військової контрибуції” з міщан та селищ та страшну помсту з боку польсько-литовської шляхти. Жорстокістю і спустошливістю війни ВКЛ із козаками нічим не поступалися кривавій польсько-козацькій різанині в Україні чи решті великих потрясінь сімнадцятого століття. Остаточно козаки спакували власну репутацію під час Великої Північної Війни, коли вони виступили на боці шведів проти Росії та перетворили територію Кривії на замерзле попелище, травма від чого зберігається в народній свідомості кривичів і досі.

З поділом Речі, кривицькі землі поступово перейшли в руки Російської Імперії, що одразу були поділені по губерніям, де вони почали перероблювати все на свій лад. Католицька церква втратила свою позицію та разом з уніатами піддавалася репресіям різного рівня жорстокості, Шляхта поступово втрачала свої привілеї, прирівнювалася статусом (та правами) до дворян та часто замінювалися російськими державниками та чиновниками. Міщани та селяни були вимушені сплачувати всеросійські податки та виконувати повинності на кшталт обов’язкової поставки рекрутів до війська. Це в купі з політикою русифікації, згодом призвело до численних польських та козацьких повстань до яких приєднувалися пропольські кривичи та нащадки шляхти, найвідомішими з яких були Листопадове повстання 1830-1831 року та Січневе повстання 1863-го (придушені козацькими полками), хоча селянські повстання відбувалися як до так і після них. Це лише посилило репресивну політику Російської імперії стосовно усього регіону, що в купі з розквітом націоналізму призвели до народження сумнозвісної ідеї “триєдинства”, у яких “великоруський”, “малоруський” та “білоруський” (хоча поруч з ними також вживалися “козацький” та “чорноруський”) племена були частиною єдиного цілого народу.

Кривицький етногенез
Точну дату створення кривицького етносу окремого від решти слов’ян вказати важко, адже цей процес був повільний та формувався впродовж кількох століть. Можна лише сказати, що розпочався він приблизно на початку дев’ятнадцятого століття, коли на хвилі революційних французьких ідей про демократію та націю почали утворюватися студентські, а згодом і військові гуртки. Вони ж здебільшого й приймали участь в найбільших повстаннях, метою яких було повернути незалежність Річі Посполитої. Тим не менш, не всі подібні рухи були виключно пропольськими. У боротьбі з “литовщиною”, російський уряд та російські науковці створювали чимало паперів стосовно “Західного краю” та західнорусизм ставав позицією, яку підтримував російський уряд.

Та поруч з цими двома рухами утворювався третій рух, у народі названий “крайовцями”, що вимагав виокремлення нового народу та віддалення від людожерних Польщі та Росії. При народженні цей рух не мав стабільної ідеологічної позиції та їхні вимоги варіювалися від створення автономного краю для цього литовсько-білорусько-кривицького народу (останнє було використане у згоді з російськими науковцями, що бажали повернути “історичне коріння” тим землям) до вимог створення окремої держави для них. За допомогою націоналістичної риторики та апеляції до старих кривд народові, ідеї крайового руху набирали більшої популярності. З розвитком ідеї та включенням до нього соціалістичних та націоналістичних ідей, крайовий рух став найважливішим підпільним рухом Західного краю, який публікував декілька незаконних газет кривицькою мовою та розповсюджував ідеї революції проти москалів та поляків серед сільського населення. До 1875 року, радикально налаштовані крайовці вперше сформулювали “Кривицький національний маніфест”, який визначав націю кривичів як найстаріший народ та спадкоємця Князівства Полоцького та Великого Князівства Литовського, його мову, віру та право на створення самостійної держави.

Звісно подібна заява не була сприйнята позитивно російською владою, яку лихоманило як від повстань так і соціалістичного тероризму. Не було це позитивно сприйняте також пропольськими та проросійськими активістами. Що іронічно, це також не було позитивно сприйняте молодим литовським національним рухом, з яким вони не поділили як спільну історію та символи, так і частину земель на які претендували обидва рухи. Та воно було позитивно сприйняте уніатами, яких крайовики визнали “важливим елементом національного руху” та селянства, особливо тих, хто ще пам’ятав звірства російської влади. Але навіть з цим, крайовики були рішуче налаштовані вибороти власну незалежність за будь-яку ціну...

Проголошення незалежності
У липні 1917 року Тимчасовий уряд Росії перейшов до відкритої боротьби. Двовладдя скінчилося. Більшовики перейшли в підпілля й узяли курс на підготовку до збройного повстання. Відчуваючи послаблення пожвавилися кривицькі національні сили, що спочатку домагалися автономії Кривії в складі демократичної республіканської Росії. Та з часом перемовини як з Тимчасовим Урядом, так і з більшовиками зайшли в глухий кут, бо жодна сила не бажала ділити владу із незалежними кривичами.

Паралельно, 9 грудня 1917 між Радянською Росією і Німецькою імперією розпочалися мирні перемовини, які були зірвані у зв'язку з позицією Л. Троцького й більшовицького уряду. Німецьке командування віддало своїм військам наказ розпочати 18 лютого 1918 наступ, що різко загострило ситуацію на Західному фронті. На додачу до цього, на території Кривії також створювалися організації і структури, пов'язані з польським рухом. Спершу вони підтримували національні прагнення кривичів, висловлюючись за надання Кривії статусу автономії у складі демократичної та федеративної Російської республіки, одночасно вимагаючи гарантування прав польської меншини. Та з радикалізацією кривицького та польських рухів та загальною нестабільністю регіону, вони стали висловлюватися за пряме входження Західного Краю в склад Польщі.

18 грудня 1917 року у будинку Мінського міського театру відбувся Перший Усекривицький З'їзд, підтриманий матеріально Народним Комісаріатом РСФСР. Цей з'їзд зібрав представників кривицького народу з усіх регіонів майбутньої Кривії. Було зареєстровано 1872 делегати, переважно вчителі, військові та чиновники.

Та вільно працювати йому не дали: У ніч з 30 на 31 грудня до зали засідань увійшли озброєні представники більшовиків з вимогами розпустити раду та заарештувати президію. Праві представники ради почали чинити збройний опір та у результаті дня облоги, вони зуміли відігнати загін більшовиків та вбити більшовицького комісара Людвига Резавського.

Ця подія стала зватися "Кривавим Новим Роком" та послужила остаточним приводом розривання будь-яких зв'язків з Росією та де-факто оголошення їй війни. Прокривицькі військові та підрозділи почали масово дезертувати з фронту та прибувати у Вільно чи Мінськ для боротьби із "західноросами". Це вкупі з наступом німецьких військ на Гомель та Мінськ змусило керівництво Облвиконзаху й СНК Західної області вимушені були евакуюватися до Смоленську. Під час евакуації у мінській залізниці на більшовицьких комісарів був вчинений успішний збройний напад від народних загонів кривицького війська. Було вбито до 40 представників більшовиків Кривії.

У таких умовах тотального хаосу Західний Край існував навіть під час німецької окупації. На відміну від України, існування якої більш-менш схвалювалося Німецькою Імперією, існування Кривії не вважалося чимось важливим чи нагальним. Німці всяко заважали Усекривицькому з’їздові працювати, навіть забравши скарбницю під час одного з рейдів, що призвело до перестрілки з німецькими поліцаями.

Тим не менш, 9 березня 1918-го року під час Другого Усекривицького З'їзду було проголошено створення незалежної Кривицької Народної Республіки та її виконавчих органів влади, повністю заперечуючи Берестейський мир. Питання формування війська також були налагоджені, але через окупацію німцями вони не могли визнати її офіційно.

Російсько-кривицька війна
Що більшовики, що монархісти не визнали незалежності КНР. Більшовики взагалі оголосили її спробою буржуазно-поміщицьких кіл відірвати Кривію-Білорусь від совітської Росії та долучити її до Німеччини. Тому варто було Німеччині програти, вони негайно повели свої війська на Кривію.

1 січня 1919 року в Смоленську була проголошена Радянська Соціалістична Республіка Білорусь, на “захист” якої й виступала більшовицька Росія. З відступом німецький військ, влада КНР готувалася до оборони держави від червоних загарбників самотужки, виступаючи із гаслами про повну непокору та саботаж роботи на вже захоплених територіях. Але, неочікувано для самих кривичів, їм підійшла військова допомога від Польської Народної Республіки та Руської Народної Республік ледь не водночас. Згодом до них також долучилися окремі загони донських та слободських козаків, що знаходилися з РНР у союзі. Таким чином, союзні війська зуміли побороти слабо підготовлену червону армію, та захопити Смоленськ. Рада РСРБ була розігнана, та хто не встиг втекти був розстріляний.

Тим часом всередині самої країни відбувався розкол між прихильниками союзу з Польщею та прихильниками союзу з РНР. У грудні 1919 року З’їзд був остаточно розділений на Вищу Раду і Народну Раду. Вища Рада під керівництвом А. Луцкевича орієнтувалася на співпрацю з польською владою і шукала форми здійснення кривицької державності на основі федерації з Польщею. Луцкевич вважав, що в союзі з Польщею, кривичі не лише матимуть змогу більшої культурної та політичної автономії, але й мати більше шансів на політичній арені, оскільки Російська Держава і досі не визнавала їх, а з нею їх не визнавала і Ліга Націй. Своєю чергою, Народна Рада під керівництвом В. Ластовського протестувала проти «колонізаторської політики» Польщі та своїми союзниками розглядала нові постросійські держави, особливо прибалтійські та РНР. Обидві Ради БНР вступили в жорстку конкуренцію між собою, доводячи своє виняткове право на представництво Кривії на міжнародній арені. Справил лише погіршилися з оголошенням вступом РНР у союз із ЗУНР проти Польщі, що спричинило купу збройних сутичок між кривицькими та польськими військовими контингентами та навіть тимчасової окупації поляками Мінську.

У жовтні 1920 року кривицький генерал Л. Желіговський за мовчазної підтримки Польщі підняв заколот проти можливої майбутньої передачі Вільна Литві, зайняв місто і проголосив Республіку Серединної Литви. Невдовзі, Вища Рада КНР також всім складом переїхала саме туди. Це спричинило міжнародний скандал, Ліга Націй відмовилася визнати дії Желіговського законними, але зрештою і зробити нічого там не змогла.

Залишившись остаточним переможцем у політичній боротьбі, Народна Рада перейменувалася в Усекривицький з’їзд та згодом підписала угоду про вступ до складу Вічного Союзу задля забезпечення військового захисту проти Росії та Польщі.

Сьогодення
Кривицька Народна Республіка знаходиться в доволі цікавому становищі як економічно, так і політично.

У економічному плані вона тільки починає розвиватися, сільське господарство досі є найбільшою галузю економіки та країна досі залежить від грошової та технічної допомоги країн Вічного Союзу, особливо Української Держави.

Так само вона залежить від Вічного Союзу і в політичному плані, найкритичнішим аспектом з якого є банальне визнання. Через блокування Російською Державою, її визнали лише найближчі сусіди "по горю": Естонія, Латвія, Фінляндія, Литва, Польща, Грузія, Вірменія та країни Вічного Союзу. Та й навіть ці відносини доволі строкаті! Через Серединну Литву, відносини між Польщею, Литвою та Кривією були остаточно та надовго зіпсовані, настільки, що між прикордонними військами Кривії та Польщі час від часу відбуваються збройні сутички. Відносинам з Польщею також не допомагає їхнє членство у Вічному Союзі та ворожнеча між Українською та Польською державами. Ризик нападу з боку СРСР також є постійною та нагальною проблемою.

Всередині самого Вічного Союзу, між Україною та Кривією відбувається пасивний конфлікт щодо етнічних земель, що може в майбутньому призвести до конфліктів, особливо якщо до влади прийдуть радикали. Навіть у самій республіці все не так гарно як хотілося б, адже політичні партії не лише поступово радикалізуються, але й також спонсорують певні загони збройних сил Кривії у якості особистого військового крила. Добром це явно не скінчиться.

Водночас Кривія є найбільшим експортером паперу, дерева та виробів із дерева (що в свою чергу йде від сірників до меблів) у країни Вічного Союзу, другим найбільшим експортером продуктів сільського господарства (сир, крохмаль, спирт, тощо) у країни Вічного Союзу та вдало конкурує з Україною в плані друкарень та редакторської справи. У плані культурного будівництва та розвитку освіти, Кривія також є безумовним лідером, кривізація відбувається неймовірними темпами та майже без спротиву від місцевого населення.

Навіть політично кажучи, вона є найстабільнішою державою Вічного Союзу та чи не єдиною, що зуміла повністю винищити більшовицький вплив всередині країни, їхнє місце зайняли менш радикальні есери та соціалдемократи. Чи це самостійний розвиток, чи вплив сусідніх країн, але навіть радикальні ліві та праві усвідомлюють, що все завжди може стати набагато гірше ніж зараз.

Військо
Збройні сили Кривицької Народної Республіки

Мова
Кривицька мова

Від початку 19 століття, мовна ситуація на Західних Землях була доволі типовою для багатьох місцин Російської Імперії: у містах та науці панувала російська мова та престижна мова, що існувала до росіян, у даному випадку — польська, яка отримала чимало підтримки від пропольських шляхтичів та часто виступала ідеологічною альтернативою російській. Поза містом, Західні Землі належали переважно “народним” мовам — литовській, кривицькій, тощо, хоча на цьому етапі вони не були кодифікованими та бувало, що різнилися між селами, куди вже там губерніями. До середини 19 століття, політичне життя цих земель зосереджувалося виключно на боротьбі еліт, тож і мовами були обрані саме польська та російська. Малі гуртки автономістів, звісно ж, були, та вони не мали того впливу, їхні дослідження були радше етнографічними та мову вони вживали виключно для передачі “мужицької” говірки. Починаючи з 1860-х років, політики розпочали боротьбу за селян, і саме 60-ті роки можна вважати розквітом кривицької та литовської мов.

Саме тоді розпочалося друкування популярної та політичної літератури: латинкою, у випадку пропольської та петрівкою у випадку проросійської. Деяка література також друкувалася рутенівкою, але це був не так свідомий вибір, як співпраця літераторів із українськими гуртками. “Крайова” позиція стала популярною серед селян саме завдяки вдалому використанню пропаганди написаною рідною для селян мовою, що зачіпала важливі для селян історичні та соціальні питання, дещо, що ні західнорусичі, ні шляхтичі не змогли зробити. Із цим також виникає зацікавленість у кривицькому побуті, фольклорі та культурі, що народжує нове покоління кривицької інтелігенції. У 1870 році, Іван Носович випускає перший кривицький словник під назвою “Словарь Ѕaпадно-русскаго нарѣчіѧ”, вступ до якого казав:

«Ѕaпадно-русское нарѣчıе, которое ѧвлѧетсѧ господствующимъ на обширномъ пространствѣ отъ Нѣмана и Нарева до верховьевъ Волги и отъ Ѕападной Двинъı до Припети и Ипути, которымъ говорятъ жители сѣверо-западнъихъ и нѣкоторъихъ частей смежнъихъ съ ними губернıй, или тѣхъ мѣстностей, которъıѧ нѣкогда населяло Кривичское племѧ, уже давно обращало на себѧ вниманıе отечественнъихъ филологовъ по уцѣлѣвшимъ въ немъ драгоцѣннъимъ остаткамъ стариннаго ѧѕъика.»

Тим часом, підпільні політичні газети написані латинкою набирали більшої популярності. Саме ці газети допомагали поширювати крайові ідеї серед кривицьких католиків. І хоч на кінець 19 століття міста і досі були переважно російсько- та польськомовними, імперські переписи населення чітко свідчили, що крайова пропаганда діяла, та вони були чітко визначеними меншинами.

До цього, більшість діячів писали абияк, використовуючи власні уявлення про мову, або ж навіть використовуючи власні діалекти. Та з появою активного інтересу та мовознавців, починаючи з 1890-х років, підпільна інтелігенція почала перші спроби розробки літературного стандарту кривицької мови. Літературознавці, журналісти, філологи та політичні діячі (хоча в атмосфері тогочасного кривицького руху ці терміни були майже тотожніми) видавали власні ідеї та пропозиції власного кривицького письма, тоді як Юхим Карський заклав основи кодифікації кривицької граматики. Зі зняттям заборони на публікацію кривицькою мовою в 1904, розмови про кодифікацію набули нової сили та в 1910 році в Мінську відбулася перша академічна конференція з розвитку кривицької мови, від якої й веде лік сучасна кривицька мова.

Латинська абетка постане першою, змішуючи ідеї Броніслава Тарашкевича та доктора Рудольфа Абіхта, що сам Тарашкевич визнаватиме у своїй граматиці. За основу латинського письма була використана польська латиниця, з якої виключили букву Ł та вживання акуту (Ć) для позначення м’якості. Натомість замість цього м’якість послідовно передається діакритичною крапкою, та крапка над І прибирається. Також додається діакритичний гачек для позначення шиплячих приголосних: Č (Ч), Š (Ш), Ž (Ж), запозичений кривичами з гаєвиці десь у 1900-х роках, йотація позначається буквою І з краткою (Ĭ) та вводиться окремий символ для позначення звуку ch (Х), що представляє собою лігатуру С та Н. Унормовується обов’язкове розміщення наголосу в словах, що пояснюється не лише традицією, але й полегшенням задачі білоруськомовним вчителям. Абіхтова ідея позначати dz окремою буквою (“6”, що описувалася як “коло від букви d вміщене в літеру с”) була відкинутою, частково через незвичність, частково через брак коштів для замовлення цієї букви. Латинка завжди планувалася як основна абетка для кривицького народу, частково, бо найактивніша частина кривицьких активістів або походили зі шляхти чи були католиками, частково аби відійти від москалів та їхньої політики. Та ця ідея викликала спротив у православної (тобто східної) частини Кривії та, що цікаво, вчителів, які вбачали у латинці “польський вплив” та відмовлялися викладати кривицьку мову таким чином. Тому на кілька місяців пізніше була випущена і кирилична версія кривицької абетки. Кирилична кривицька засновується на російській петрівці, здебільшого через те, що більшість букв була присутня в друкарнях. Ідея адаптування козацької абетки існує, доказом цьому є застосування козацької “Є” замість петрівської “Е”, та вона не набирає популярності через націоналістичні причини. На відміну від петрівки, кривичі вирішують писати диграф ІО послідовно через Ö. Звуки [ɣ] та [ɡ] позначаються буквами Г та Ґ відповідно. Офіційно, остання буква взята з робіт Мелетія Смотрицького як доказ продовження традицій кривицького народу. Йот було узгоджено писати так само як і в латинці: Ĭ. Остання реформа була створена з метою наближення кириличного та латинського стандарту (так само чому Караджич перейшов з Ї на Ј для позначення йотації) та знову через брак коштів та стилістичні відмінності кириличної кратки та латинського бреве у друці, ця буква вживається спорадично з Й впродовж наступних років та подекуди навіть у 30-ті роки.