Мовні проєкти ССРР

Ранню історію ССРР найкраще можна описати як боротьбу прагматизму проти ідеалізму. Чи не кожен аспект життя нового комуністичного блоку був пронизаний цією боротьбою, від технічних наук до побуту пересічного селянина. Сторони “ідеалізму” у даному випадку описати доволі легко: Ленін та його товариші по зброї бажали світового пролетаріату, суспільства об’єднаного єдиною мовою, культурою та класовою свідомістю в монолітний блок. “Прагматизм” же у даному випадку зумовлювався величезною купою обставин, над якими Ленін та його товариші не мали жодного контролю. Що правда, їх можна доволі влучно узагальнити одним словом: Росія.

Замість механічної революції пролетаріату в розвиненій капіталістичній країні Західної Європи, більшовики отримали у розпорядження більшість земель Російської Імперії, де вони майже негайно опинилися у оточенні ворогів політичних та національних. І доки з деякими з цих ворогів можливо було домовитися та згодом переробити їх на свій лад, з деякими більшовики навіть зараз ведуть жорстоку та нещадну війну на виживання. Одним із цих ворогів виявився націоналізм, що зароджувався на теренах Російської Імперії з ослабленням центральної влади. Саме націоналізм зумів створити те, що марксизм вважав неможливим, або ж шкідливим для класової революції — позакласовий союз задля просування власних інтересів, що міг протистояти червоній навалі якщо не військово, то ідеологічно. Через це більшовикам довелося переосмислювати роль націоналізму в радянській системі, що зрештою призвело до ленінської та сталінської пропозиції “соціалістичних республік”.

Національне питання
Марксистське трактування націоналізму завжди переважним чином було негативним. У принципі будь-яка ідентичність поза класової не сприймалася марксистами того часу за щось справжнє чи варте уваги, адже особисті інтереси людини завжди найкраще були представлені її соціальним класом, а не ефемерними поняттями національності. Прийшовши до влади в 1917 році, більшовики взяли Вілсоньські заяви щодо права на самовизначення у якості популярного гасла для привернення меншин Російської Імперії. Та вони ніколи не сприймали ці гасла як щось більше за гасла. “Націоналізм” в їхньому уявленні завжди був лише маскуванням для капіталістів. Вони прикривалися націоналізмом задля захисту власних інтересів.

На їхнє власне здивування, націоналізм очікуваний у Польщі та Фінляндії натомість зародився по всій території Імперії, згуртувавши представників усіх класів проти них. Навіть сибірські слов’яни заявляли про власну свободу від московської центральної влади. Реакція більшовиків на це була двоякою: деякі ватажки бажали атакувати націоналізм як контрреволюційну ідеологію та національну ідентичність як недобитий залишок капіталізму. Та Ленін зрештою прийшов до абсолютно іншого висновку: Останній пункт, цей “великоросійський шовінізм”, мав цілком справедливе підгрунтя, адже ним апелювали, що козацькі націоналісти, що українські, що фінські, що ісламістські. До того ж, навіть самі більшовики керували неросійськими регіонами переважно завдяки малому відсотку російського чи російськомовного пролетаріату та колоністів. Саме це спонукало Леніна разом із Зінов’євим та Сталіним до формулювання теорії та резолюцій стосовно спонуканню та протидії націоналізму на території ССРР. Негативні елементи націоналізму будуть нівельовані, якщо надати народам більшої автономії та елементів національності.
 * Націоналізм є важливим елементом розвитку капіталістичного суспільства та переходу його в міжнародне соціалістичне суспільство
 * Націоналізм є ознакою повної свободи поневолених народів, що дозволить йому згодом перерости в міжнародне
 * Націоналізм виник у наслідок недовіри поневолених меншин до колишньої привілейованої народності великоросів.

Націоналізація
Таким чином, радянська влада погодилася підтримувати чотири важливих елементи національності: власна територія, власні еліти, власні культури та, найважливіше для нас, власні мови. Власні території вже були сформовані, та в майбутньому планувалося їх збільшувати. Питання існування російськомовних переселенців та діяспори вирішувалося “обнасом” або ж “обміном населення” — примусовою депортацією людей іншої національності з етнічних земель. Питання власних еліт створювалося побудовою шкіл та тренувальних програм. Все це втілювало в дійсність плани Леніна та Зінов’єва стосовно націоналізму Радянського Союзу: більшовицька влада позиціювалася пропагандою як добровільно-міжнародна для селян.

Влада також систематично та агресивно розробляла та ширила виразний національний символізм: власний фольклор, музеї, вбрання, їжу, оперу, літературу, тощо. Таким чином вона вбивала двох зайців. Національна культура деполітизувалася за допомогою показної поваги центральної влади до неї, та в неї вводилося все більше елементів марксизму-ленінізму.

Водночас з цим влада намагалася розвивати економіку розділяючи землі на економічні області. Хоча націоналізація та обнас сприяли створенню більш-менш однорідних населенням земель, цей процес також економічно пов’язував області між собою, що ускладнювало процеси сепаратизму.

Теорія та план націоналізації був збудований та цілком логічний. Головною метою націоналізації завжди було перетворення “відсталої” культури меншин у “розвинуту” соціалістичну. Для визначення рівня “просунутості” більшовики орієнтувалися за тим, наскільки вони були місцевими, культурно відсталими та наскільки лояльними вони були соціалістичній ідеї. Після серйозних дебатів, з’ясувалося, що поза німців, росіян та євреїв, жодна національність не була достатньо “розвинутою”, та й те було з натяжкою: більшість з них була неписемними та неграмотними, або ж грамотність була привілеєм релігійних класів та жорстко асоціювалася саме з релігією. Більшість із них також не можна було щиро назвати лояльними до більшовицького режиму, особливо народності типу євреїв та росіян які до революції займали привілейовані позиції в суспільстві, проти яких більшовики вели боротьбу. Тому народності було розподілено за “пріорітетністю” націоналізації. Найголовнішими виступали нації Центральної Азії, євреї та росіяни.

Показовим прикладом націоналізації було вирішено зробити Арранську РСР, щонайменше, бо з нею було найлегше в національному плані: найбільша меншина вірменів була обміняна на аррансько-азербайджанську меншину у Карському договорі, тоді як решта меншин або ж підлягала обнасу, або ж була достатньо компактно розселена аби це вписувалося у федеральні плани. Та поза цього чи не головною причиною вибору саме Аррану було її географічне положення: прямо на кордонах із незалежним Кавказом, де і досі не вщухала етнічна боротьба, та союзною Туреччиною, Арран був гарною рекламою стабільності та валідності радянського режиму та соціалізму.

Стандартизація/Латинізація
Варто зауважити, що Маркс особисто майже не писав нічого стосовно мов чи лінгвістичної філософії. Тому й розмови стосовно мови серед більшовиків були менше пов’язані саме з мовою та її вжитком, та більше з тим, що мова із себе представляла в контексті світової революції. А представляла вона собою інструмент соціального контролю та “національної культури”.

Що саме було національною культурою важко сказати. Навіть сам Сталін тактовно оминав будь-які роз’яснення цього, та не просто так. На ділі більшовики всіма силами прибирали елементи “культури”, що суперечили утопічним ідеалам соціалізму: релігію, традиційні цінності, тощо, замінюючи їх на соціалістичні цінності.

У світі Кайне Цайту зінов’євізм додатково диктував необхідність стандартизації задля спрощення бюрократії та комунікації з місцевим населенням, саме тому ідеї кодифікації мов та систем писемності дуже імпонували та ішли поруч з загальною доктриною націоналізації.

Вибір латинки у якості загального письма був таким собі компромісом між прагматичністю та ідеалізмом. Більшість прогресивних більшовиків вбачали у латинці писемність розвинутого світу, не обмежену традиціями та релігійним символізмом кирилки чи арабки. Схожі думки мали і прогресивні пантуркісти, що від середини 1920-х років агресивно просували ідею латинізації серед туркомовного населення Європи та ССРР. І хоча більшовики не плекали особливої любові до пантуркізму як ідеології, вони тим не менш погоджувалися із використанням латинки як прогресивної відповіді консервативному ісламу та не менш консервативному православ’ю.

Навіть до серпня 1929 року, коли Совнарком офіційно заборонив публікацію тюркських мов будь-якою іншою системою письма крім латинки, чисельні комісії вже працювали над латинською абеткою для решти мов, головною особливістю яких була не просто латинізація, а уніфікація латинських абеток у відповідні системи.

Есперантизація
Та зрештою всі ці реформи лише ускладнили проблеми, що вони повинні були побороти: розділення територій за національною ознакою лише призвело до збільшення та у деяких місцях пробудження національної ідентичності серед населення, збільшення етнічних конфліктів у місцях куди ще не дістався обнас та збільшення ненависті серед росіян, чия культура та ідентичність піддавалася збільшеній (на їхню думку) дискримінації. З часом ставало зрозуміло, що ставка на міжнародність була або ж абсолютно невиправданою, або ж потребувала надто багато часу та ресурсів для унормування. У Зінов’єва не було ні того, ні іншого, але й відмовитися від міжнародності він теж не міг через ідеологічні причини: відмова означала би повернення до “великоросійського шовінізму” та псування міжнародної репутації союзу вільних народів, що він так ретельно будував. Тому натомість, у 1930 році було сформульоване нове поняття “радянського патріотизму”, та розроблення радянської ідентичності в важливих для державі сферах науки, бюрократії та міжнародної політики. Важливим важелем цієї ідентичності стала б загальна мова, що не була б обтяжена історичними конотаціями та якою могли б вільно спілкуватися усі важливі елементи суспільства. І на щастя для Зінов’єва, він мав під рукою людей, що вже давно просували подібну мову в маси: есперанто.

Есперантизм, як політично-соціальна теорія, не був відгалуженням соціалізму. Ба більше, самі есперантисти завжди позиціювали себе першочергово як мовна спільнота, головною задачею якої завжди було просування есперанто як міжнародної мови. Задля цієї мети, вони з радістю адаптували чи об’єднували свої погляди, що з правими силами, що з лівими. Єдина різниця була лише в тім, що тоді як більшість правих сил постверсальського світу були реакційними, консервативними та ставилися до міжнародності з недовірою, ранній утопічний марксизм дозволяв есперантистам просувати мову саме як мову міжнародного пролетаріату. І подібна ідея подобалася радянській владі, щоправда у типовій для неї “половинчатій” манері. Це, тим не менш дозволило видним есперантистам зайняти важливі посади, пережити чистки та поступово популяризувати мову есперанто в маси.

На кінець 1929 року, по всьому союзу вже існувало до 200 гуртків есперанто, в Аррані есперанто був введений як додатковий предмет у вищих школах, а в Далекосхідній республіці як обов’язковий. По радіо регулярно велися безкоштовні уроки. Та чи не найголовнішим досягненням есперантистів була реклама зінов’євського ССРР та залучення іноземних робочих кадрів, що дозволяли націоналізаторам залучати технічну експертизу оминаючи проблемних та ненадійних росіян.

Але подібна позиція вимагала від есперантистів поступок зінов’євському режимові, одним з яких була сліпа та безапеляційна партійна вірність. Таким чином, як і решта радянського режиму, есперантисти відділилися від західної спільноти в окрему групу зінов’євських есперантистів, що ідеологічно корилися волі політбюро. Ці відносини були виключно опортуністичними, та обидві сторони це цілком усвідомлювали. Тим не менш, коли ССРР почав стандартизувати всесоюзні технічні та наукові терміни, то саме Ернест Дрезен — керівник Союзу есперантистів радянських республік — очолив комісію.

Висновки
Як вже казалося на початку, історія раннього Радянського Союзу це історія пошуку компромісу між утопічним ідеалізмом та суворою реальністю. У нашому часі у цій боротьбі переміг Сталін, що був змушений визнати експеримент з автономією меншин провальним та замінити його та тотальну кирилізацію та русифікацію Союзу під виглядом “братства дружніх народів”.

Але в часі Кайне Цайт у цій боротьбі переміг Зінов’єв, та його позиція керувалася дивною мішаниною жорстокого прагматизму та бажання мати однорідний та централізований бюрократичний апарат із місцями наївним баченням світової революції пролетаріату та боротьби із “великодержавним шовінізмом”. Таким чином намагаючись зростити здавалося би несумісні позиції і народилося кінцеве бачення цього “союзу соціалістичних народів”.

У ньому усі народи союзу співіснували у спеціально відділених для них народних територіях, де вони могли вільно розвивати власні культури та мови згідно лінії партії. Переважна більшість населення б існувала у своєрідному інформаційному вакуумі — знаючи лише про місцеві новини впереміш із важливими подіями Союзу. Виїхати працювати в інші землі, та навіть в міста республік вони також не могли, хоча вони мали право завести малий бізнес. Економічно ж ці регіони були тісно пов’язані між собою: сировина з області однієї республіки перероблялася б у сусідній області іншої республіки у державних фабриках та заводах, під охороною Червоної Армії де замість місцевих мов та націй керівником був радянський робочий kaj la sola lingvo de la proletaro.

Задля досягнення цієї мети, Зінов’єву доведеться провести чимало радикальних реформ та радикальну чистку всього союзу від націоналістично-шовіністичних елементів у суспільстві. Та чи вдасться це йому чи ні покаже лише час.

Мовні системи
Мовні комісії ССРР розробляють "єдині системи письма" не для окремого народу, а для цілої групи народів, щонайменше тому, що таким чином можна було б досягти стандартизації друкарства. На момент Кайне Цайту, в обігу є лише дві системи: Нова Тюркська Абетка та Система Яковлева, але навіть зараз радянські мовознавці розробляють нові системи для решти народів ССРР.

Нова Тюркська Абетка

Система Яковлева

Єдина Північна Абетка

Єдина Уральська Абетка

Єдина Германська Абетка